Noin 60 000 vuotta sitten -
ihmiset lähtivät ensi kertaa liikkeelle Afrikasta.
Siitä asti olemme pysyneet liikkeellä -
ja vaeltaneet kaikkialle maailmaan.
Mutta meidän matkamme on vain yksi monista.
Maapallolla liikkuu koko ajan miljardeja eläimiä.
Se on olennaista planeettamme hyvinvoinnille.
OUR PLANET – USKOMATON PLANEETTAMME 2
Migraatio eli vaeltaminen on ratkaisevan tärkeä selviytymisstrategia.
Eläimet liikkuvat ruoan,
kumppanin -
tai uuden kodin perässä.
Ja siinä on riskinsä.
Sarjassa seuraamme huikeita matkoja -
maailmassa, joka muuttuu nopeammin kuin koskaan.
Alamme vasta nyt ymmärtää,
että elämä maapallolla -
on riippuvaista liikkumisen vapaudesta.
ENSIMMÄINEN LUKU: MAAILMA LIIKKEELLÄ
Tämä botswanalainen maisema käy läpi ison muutoksen joka vuosi.
Maata halkovat arvet kertovat, että se oli veden peitossa -
vielä kolme kuukautta sitten.
Sitten vehreä ja rehevä.
Ja nyt rutikuiva ja karu.
Muutos ajaa valtavan määrän eläimiä liikkeelle.
Kapinkafferipuhvelit vaeltavat Kalaharin puoliaavikon halki -
kohti viimeistä vesilähdettä.
Puhveliryhmät ovat yhdistyneet yhdeksi jättilaumaksi.
Lauma on Afrikan suurin.
Puhvelien vuotuisen pyhiinvaelluksen määränpää -
on syrjäinen suoalue.
Puhvelien matka kiinnostaa myös muita eläimiä.
Nämä leijonat tuntevat puhvelien tavat.
Jättilauman saapuminen on niille vuoden tärkein tapahtuma.
Leijonat ovat odottaneet puhveliarmeijaa jo viikkokausia.
Ne tuijottavat horisontissa näkyviä hahmoja silmä kovana.
Vihdoinkin.
Lähestyvä lauma muodostaa sarvilla ryyditetyn muskelimuurin.
Leijonien on löydettävä heikko kohta.
Se saattaa olla tämä. Yksinäinen uros.
Uros on yksin,
mutta se on silti neljä kertaa leijonaa painavampi.
Ja yksi Afrikan vaarallisimmista eläimistä.
Leijonien on oltava varovaisia.
Ne astelevat rennosti lähemmäs yksi kerrallaan -
ikään kuin saalistus ei nyt kiinnostaisi.
Oikeasti ne asettuvat hyökkäysasemiin.
Naaraat tekevät hyökkäyksiä vuorotellen -
väsyttääkseen puhvelin.
Nyt myös isommat urosleijonat liittyvät mukaan.
Leijonien yhteispeli on niin saumatonta, että jo kolmessa minuutissa -
ne ovat kaataneet voimakkaimman vastustajansa.
Leijonien hartaasti odottama vaellus -
on vain yksi miljoonista vuodenaikamuutoista.
Ne puolestaan -
ovat seurausta toisesta matkasta.
Planeettamme vuoden mittaisesta kierroksesta Auringon ympäri.
Maapallo tekee matkansa 23,5 asteen kallistuskulmassa.
Sen ansiosta meillä on vuodenajat.
Asian ymmärtää katsomalla pohjoisnapaa.
Puolet vuodesta se on kallistuneena poispäin Auringosta.
Vallitsee pimeä talvi.
Toisen puolen vuodesta se nojaa kohti Aurinkoa,
jolloin päivät ovat pidempiä.
Tämä vuotuinen sykli ajaa maapallon massiivisimpia muuttoliikkeitä.
Pohjoiselle pallonpuoliskolle se tuo vuoden suurimman mullistuksen.
Kevään.
MAALISKUU
Maaliskuun lopulla päivä pitenee kaikkein vauhdikkaimmin.
Lisääntyvä auringonvalo lämmittää maata nopeasti.
Se synnyttää rankkasateita.
Pohjoinen pallonpuolisko lämpenee -
ja kastuu.
Kasveille se sopii.
Maa vihertyy.
Yksi eläin osaa hyödyntää kasvien kasvuvaiheen erityisen hyvin.
Viikko sitten tämä etiopialainen aavikkokulkusirkka -
oli ujo erakko, joka ei juurikaan liikkunut.
Ei ole enää.
Kun ravinnon määrä kasvaa dramaattisesti, sirkkapopulaatiossa käynnistyy parveilu.
Sirkat lähtevät liikkeelle ja lisääntyvät kymmenkertaista tahtia.
Hurjasti lisääntyvät sirkat syövät mennessään kaiken vihreän.
Ruokaa tarvitaan koko ajan lisää, joten niiden on pysyttävä liikkeellä.
Parvi kasvaa -
aina vain.
Se tekee selvää kaikista tielleen osuvista kasveista.
Ja tämä on vasta alkua.
Maan pinnalla matka lopulta tyssää.
Jatkaakseen -
sirkkojen on muutettava muotoaan.
Niille kasvaa siivet.
Ruokahalukin on kasvanut entisestään, kun sirkka-armeija nousee taivaalle.
Ne syövät -
ja lentävät.
Syövät -
ja lentävät.
Sirkat muodostavat valtavan parven.
Suurimman 70 vuoteen.
Siinä on 200 miljardia yksilöä.
Jotta koko parvi saisi ruokaa, sen on kuljettava vauhdilla eteenpäin.
Se matkaa sata kilometriä joka ikinen päivä.
Parvi kulkee maasta toiseen -
ja ylittää jopa Punaisenmeren.
Tämä on ensimmäinen kerta, kun sirkkaparvi matkaa Tiibetiin asti.
Parven saapuminen -
tuo mukanaan kaaoksen.
Se pysyy liikkeellä, kunnes koittaa kuivakausi.
Kun sirkkojen ravinto lopulta katoaa,
ne katoavat itsekin.
HUHTIKUU
Huhtikuussa pohjoisen päivä jatkaa pitenemistään.
Auringon lisääntyvä valo saa meriveden lämpenemään,
mikä synnyttää laajoja leväkukintoja ja runsain määrin ravintoa.
Yhdelle eläimelle se tietää liikkeelle lähtöä.
On keskiyö syrjäisellä saarella Brittiläisen Kolumbian rannikolla.
Maan alla -
tapahtuu jotain.
Mustakurkkumurrin poikanen on vasta kuoriutunut,
mutta sen on heti lähdettävä elämänsä rankimmalle matkalle.
Se ei ole syönyt vielä mitään,
joten ravinnontarve on kova.
Emo kutsuu.
Nälkäiset poikaset nousevat koloistaan eri puolilla saarta -
emojensa kutsumina.
Jos ne odottavat saavansa ruokaa,
luvassa on pettymys.
Mustakurkkumurri on ainoa merilintu, joka syöttää poikasiaan vain merellä.
Poikasten on vain päästävä sinne.
Ne eivät osaa vielä lentää, joten ne pääsevät merelle -
vain jalkapatikalla.
On fiksua taittaa matkaa yöllä välttyäkseen pedoilta,
mutta toisaalta silloin on hankalampaa nähdä eteensä.
Ja kun kokoa on vain vähän enemmän kuin golfpallolla,
mikä tahansa voi olla este.
Matka saattaa tyssätä maassa makaavaan puuhun -
tai matalaan puropahaseen.
Osan matka katkeaa heti alkuunsa.
Vaan ei tämän poikasen.
Se on vihdoin rannalla.
Tämän jälkeen se ei kosketa maata kahteen vuoteen.
Poikanen etsii emoaan lähettämällä pimeyteen kutsuhuutoja.
Yhdessä jälleen.
Mutta poikanen ei ole vieläkään syönyt.
Päästäkseen lähimmälle ravinnonlähteelle linnut uivat -
huikean 70 kilometrin matkan.
Täällä emo pääsee vihdoin sukeltamaan poikaselle ensimmäisen krilliaterian.
Tämä on kuitenkin vasta välietappi.
Uintimatkaa on taitettavana vielä tuhat kilometriä.
Kuukauden kestävä muuttomatka suuntautuu pohjoisille merialueille,
joilla riittää ruokaa.
Matka on luultavasti pisin vasta kuoriutuneen poikasen tekemä.
Meret ovat kesäisin ravintoa tulvillaan,
joten mustakurkkumurrit viettävät merellä lähes koko ikänsä.
TOUKOKUU
Noin 1 600 kilometriä Havaijilta luoteeseen -
on syrjäinen maatilkku.
Laysan.
Siellä pesii yksi maailman suurimmista merilinnuista.
Havaijinalbatrossi.
Tästä kuusiviikkoisesta poikasesta -
kasvaa melkoinen pitkänmatkanliitäjä,
joka lentää miljoonia kilometrejä 60 tulevan elinvuotensa aikana.
Nyt neljän kuukauden ikäisenä -
se on kuitenkin vielä lentokyvytön eikä ole lähdössä mihinkään.
Toisin kuin murri,
albatrossinpoikanen on riippuvainen emojensa tuomasta ravinnosta.
Emot tosin saattavat olla kalassa tuhansien kilometrien päässä.
Poikanen voi joutua odottamaan pitkään.
Kaatosateessa.
Myräkässä.
Ja korventavassa kuumuudessa.
Jokainen taivaalla liitävä lintu saa toivon heräämään.
Albatrossi!
Mutta vääränlainen.
Mustajalka-albatrossi.
Mutta sillä on melko varmasti ruokaa mukanaan.
Nälkäinen poikanen päättää yrittää onneaan.
Mustajalkaemo aikoo selvästi pitää huolta vain omistaan.
Se mikä näyttää hengenpelastajalta,
voikin olla kuolemantuomio.
Poikasia kuolee joka puolella saarta.
Maapallon merissä on niin paljon muovia,
että sitä päätyy jopa kaikkein syrjäisimmille saarille.
Merivirrat kuljettavat muovia.
Emot tuovat ruoaksi luulemaansa muovia poikasilleen -
tappaen ne tahtomattaan.
On lähes varmaa, että saaren kaikilla poikasilla on muovia vatsassaan.
Ne, joita ruokitaan liikaa, kuolevat aliravitsemukseen.
Havaijinalbatrossit ovat suurimmassa vaarassa.
Ne syövät enemmän muovia kuin mitkään muut merilinnut.
Ja tilanne pahenee vuosi vuodelta.
Vihdoin, lähes kolmen viikon jälkeen,
poikasen isä palaa mereltä.
Pitkän eron jälkeen -
perheside on luotava uudelleen.
Tämä saattaa olla viimeinen ateria, joka poikaselle annetaan.
Ja se sisältää lähes varmasti muovia.
Isälintu lähtee jälleen liitelemään Tyynenmeren ylle.
Poikanen jää oman onnensa nojaan.
Peliä ei ole kuitenkaan vielä menetetty.
Yleensä albatrossit oksentavat pois vaikeasti sulavat osat,
kuten luut ja mustekalojen kitiinileuat.
Sytkärit ja pullonkorkit eivät sujahda ulos yhtä sulavasti.
Mutta tämä poikanen -
on selviytyjä.
Nyt se on yhden askeleen lähempänä lentoonlähtöä.
Lähiviikkoina sopivan tuulen tullessa -
se voi vihdoin tehdä ensilentonsa -
yhtenä maailman parhaista merimatkaajista.
Kallellaan avaruutta halkovan planeettamme matka -
vaikuttaa eniten yhteen paikkaan.
KESÄKUU
Pohjolan kesä.
Arktinen alue nojaa nyt kohti Aurinkoa,
ja ympärivuorokautinen paiste saa jäisen meren sulamaan.
Selviytyäkseen muuttuvassa ympäristössä on liikuttava sen mukana.
Nuoren jääkarhun koti muuttuu joka vuosi niin paljon,
ettei se voi pysytellä rajatulla alueella.
Sen täytyy vaeltaa tuhansia kilometrejä löytääkseen hylkeitä.
Joka kesä, kun jää alkaa sulaa,
sen on vaihdettava käveleminen -
uimiseen.
Nyt se ui lähes kahdeksan tuntia päivässä.
Jääkarhu haistaa saaliin jopa 30 kilometrin päästä.
Se siis tietää, että lähistöllä on partahylje.
Hylje ei tiedä vaarasta.
Eikä jääkarhu halua paljastua.
Vedestä tehdyt hyökkäykset tuottavat tulosta vain harvoin.
Jospa kolmas kerta sanoisi toden.
Nuorella karhulla on vielä opeteltavaa vedestä väijymisen kanssa.
Oppiminen on kuitenkin tärkeää,
sillä se joutuu ehkä viettämään yhä enemmän aikaa vedessä.
Ilmastomme lämpenee.
Se näkyy kaikkein selvimmin arktisilla alueilla.
Tänä vuonna lämpötila nousee huimiin lukemiin eli 38 celsiusasteeseen.
Merijää sulaa nopeammin kuin koskaan.
Eräs arktinen eläin kärsii siitä erityisen paljon.
Mursut tarvitsevat elääkseen matalia vesiä,
runsaasti simpukoita -
sekä jäälauttoja, joilla levätä.
Lepopaikat ovat kuitenkin käymässä vähiin.
Jokainen kesä on edellistä vaikeampi.
Etenkin tuoreille mursuemoille.
Naaras jätti lauman kolme päivää sitten synnyttääkseen poikasensa yksin.
Se on pysytellyt poikasensa vierellä siitä asti.
Imettävä emo tarvitsee lähes tuplasti enemmän ruokaa kuin ennen.
Se ei voi kuitenkaan jättää poikasta ruokailun ajaksi yksin.
Emon on etsittävä muut mursut -
saadakseen apua poikasesta huolehtimiseen.
Mursunpoikanen osaa uida syntymästään asti.
Sen voimat eivät kuitenkaan vielä riitä kovin pitkälle.
Ensimmäisellä matkallaan -
poikanen tarvitsee hieman apua.
Jäälauttojen väheneminen tietää yhä pidempiä uintimatkoja muiden luokse.
Eikä emo voi syödä ennen lauman löytymistä.
Kun muut lopulta löytyvät,
jään on oltava riittävän matalaa, jotta poikanen pääsee sille.
Liian korkea.
Tämä näyttää hyvältä.
Mutta koska jäästä on pulaa, tilat käyvät äkkiä hyvin ahtaiksi.
Vastaanotto ei ole aivan toivotunlainen.
Vaikka jäätä riittäisikin, ilman tukijoukkoja emo ei pääse syömään.
Se pysyy poikasensa luona.
Etsintää on jatkettava.
Poikanen on emostaan riippuvainen seuraavat kolme vuotta.
Minne emo meneekin,
poikanen on mukana.
Seuraavien kymmenen kesän aikana merijää saattaa sulaa kokonaan.
Jos niin käy, arktisen alueen kokeneimmatkin vaeltajat -
saattavat jäädä heitteille.
Kesäkuun lopulla pohjoisessa koetaan Maan kallistuskulma täydellä voimalla.
Valoa on enemmän kuin koskaan muulloin.
Yhdessä Tyynenmeren kolkassa se tietää vuoden suurinta tilaisuutta.
Puolet vuodesta Alaskan Beringinmeri vaikuttaa elottomalta ja tyhjältä.
Mutta eräänä kesäkuisena päivänä -
kaikki muuttuu.
Ryhävalaat tulevat.
Ne ovat matkanneet kuukauden päivät -
valasvuoden tärkeimpään tapahtumaan.
Niitä on tuhansia.
Matkalaisia saapuu eri puolilta Tyyntä valtamerta.
Nokiliitäjät kiiruhtavat ehtiäkseen ajoissa.
Ne lentävät tuhat kilometriä päivässä ilman lepotaukoja.
Näin tärkeään tapahtumaan tullaan jopa maailman toiselta puolen.
Tämä 65 000 kilometrin muuttomatka on koko eläinkunnan pisin.
Miljoona nokiliitäjää liittyy valaiden seuraan.
Kaikki ovat tulleet syömään.
Tämä on yksi maapallon suurimmista kokoontumisista.
Viisi kuukautta sitten valoisaa aikaa oli täällä vain seitsemän tuntia päivässä.
Nyt sitä on seitsemäntoista tuntia.
Se lisää planktonin ja krilliäyriäisten määrää räjähdysmäisesti.
Ryhävalaille tämä saattaa olla vuoden ainoa ateria.
Kesän aikana niistä jokainen hotkii 900 tonnia ravintoa.
Niillä on 90 päivää aikaa ahmia mahdollisimman paljon.
Pian päivät taas lyhenevät ja juhla-ateria tulee päätökseensä.
Silloin kaikki palaavat etelään.
Kallellaan kiertävä planeettamme saa aikaan -
merkittäviä mutta lyhytkestoisia mahdollisuuksia.
Kuukauden kestäneiden kesäpäivien jälkeen -
Pohjois-Tyynenmeren lämpötilat ovat huipussaan.
Eräs merten saalistaja huomaa muutoksen ja lähtee uuteen suuntaan.
Tiikerihai taittaa tuhannen kilometrin matkan Tyynenmeren halki.
Hai suunnistaa Maan magneettikentän avulla -
suoraan kohti määränpäätänsä.
Laysanin saarta.
Eikä se ole yksin.
Tiikerihain tekemät matkat kuuluvat haikunnan pisimpiin.
Lisäksi sen saalisvalikoima on laajempi kuin muilla hailajeilla.
Siihen kuuluu jopa lintuja.
Havaijinalbatrossinpoikanen ei ole syönyt mitään -
sen jälkeen, kun sen emot lähtivät merille kaksi viikkoa sitten.
Jos se mielii syödä, sen on lähdettävä saareltaan.
Maailman suurin merilintu tarvitsee kunnon nosteen päästäkseen ilmaan.
Se voi tulla milloin tahansa.
Heinäkuussa meriveden korkea lämpötila synnyttää trooppisia myrskyjä.
Silloin Laysanin saarella tuulee.
Nuorelle albatrossille se on menolippu muualle.
Tuuli navakoituu,
ja lopulta se nostaa ilmaan jopa albatrossin.
Mustajalka-albatrossin poikaset lähtevät aina ensimmäisinä.
Ensilento ei koskaan ole kovin pitkä.
Täällä se jää usein myös viimeiseksi.
Tiikerihait ovat saapuneet.
Ja niiden iskut ovat tehokkaita.
Tilanne ei ole nuorelle albatrossille kovinkaan kannustava.
Silti on lähdettävä nyt -
tai ei koskaan.
Jos poikanen pääsee avomerelle,
se ei ehkä palaa kuivalle maalle viiteen vuoteen.
Virheille ei kuitenkaan ole sijaa.
On aika heittäytyä maailman tuuliin.
Ja nousta siivilleen.
Tekstitys: Heidi Mäki