Hatvanezer évvel ezelőtt
az ember először hagyta el Afrikát.
Azóta meg sem álltunk,
a Föld minden sarkába eljutottunk.
De a mi utunk csak egy a sok közül.
Minden egyes pillanatban
több milliárd állat van mozgásban a Földön.
És a bolygónk egészsége múlik rajta.
BOLYGÓNK CSODÁI 2.
A vándorlás a legeslegfontosabb túlélési stratégia.
Akár táplálkozni…
akár szaporodni…
akár új otthont találni.
És nem veszélytelen.
Sorozatunk rendkívüli utazásokat követ nyomon
egy olyan világban, amely gyorsabban változik, mint valaha.
És csak most kezdjük megérteni,
hogy a Földön minden élet
a mozgás szabadságától függ.
1. FEJEZET A MOZGÓ BOLYGÓ
Ez a vidék Botswanában minden évben átalakul.
A repedezett talaj az egyetlen jele annak, hogy csupán három hónapja
még víz borította.
Akkor buja és zöld volt.
Most kiégett és kopár.
Ez a változás készteti az állatokat a tömeges vándorlásra.
Kafferbivalyok vonulnak át a Kalahári-sivatagon
az utolsó fellelhető vízforrás felé.
Kisebb csoportok összeálltak és szupercsordává alakultak.
A legnagyobbá Afrikában.
Évente megteszik ugyanazt zarándokutat
egy távoli lápvidékre.
És mások számítanak is erre.
Ezek az oroszlánok bivalyvadászok.
A szupercsorda érkezése
az év legfontosabb eseménye a számukra.
Hetek óta várják a bivalysereget.
Árgus szemekkel figyelik a láthatáron feltűnő alakokat.
Na végre!
A közeledő csorda egy szarvakból és izomból álló fal.
De az oroszlánoknak meg kell találniuk a gyenge pontot.
És lehet, hogy ez az.
Egy magányos bika.
Lehet, hogy elvált a csordától,
de négyszer akkora a súlya, mint egy oroszláné,
és Afrika egyik legveszélyesebb állata.
A falkának óvatosan kell megközelítenie.
Egyenként ráérősen sétálnak felé,
mintha nem érdekelné őket a vadászat.
Pedig éppen elfoglalják a pozícióikat.
A nőstények felváltva támadják…
kifárasztják a bikát.
Most a nehezebb hímek is bekapcsolódnak.
A falka olyan tökéletesre csiszolta a technikáját,
hogy mindössze három perc alatt
legyőzték legfélelmetesebb ellenfelüket.
A vándorlás, amelytől az oroszlánok függnek,
az évszakok változása miatti milliónyi utazás egyike.
Az évszakok pedig ugyanakkor
egy másik utazás következményei.
Bolygónk egyéves körútjáé a Nap körül.
Keringés közben
a tengelye a merőlegessel 23 és fél fokos dőlésszöget zár be.
Ez az, ami miatt kialakulnak az évszakok.
Hogy megértsük, hogyan, figyeljük meg az Északi-sarkot!
Az év felében a Naptól távolabb esik,
ezért van ott tél és sötétség.
A másik félteke a Nap felé közelít,
így ott hosszabbodnak a nappalok.
Ez az éves körforgás
mozgatja az élet legnagyobb vándorlásait a Földön.
És az északi féltekén ez hozza el az év legnagyobb változását.
A tavaszt.
MÁRCIUS
Március végén a napok gyorsabban nyúlnak, mint bármikor máskor.
Az erősödő napfény gyorsan felmelegíti a földet.
Ez pedig viharokat okoz.
Az északi félteke hirtelen melegebb
és csapadékosabb lesz.
Ez ideális a növényeknek.
A föld kizöldül.
SZUDÁN
ETIÓPIA
Van egy állat, amely úgy használja ki a növények növekedését, mint semmi más.
Egy hete
ez a sivatagi vándorsáska Etiópiában
félénk, magányos lény volt, szinte alig mozgott.
De már nem.
Ha a rendelkezésre álló élelem megsokszorozódik,
a sáskák rajzó üzemmódra váltanak.
Vonulni kezdenek,
és tizedannyi idő alatt szaporodnak.
A számuk robbanásszerűen megnő,
és teljesen letarolják a vidéket.
Ahhoz, hogy egyre több élelmet találjanak,
tovább kell haladniuk.
A sáskaraj egyre nő.
És nő.
Felfalnak minden növényt, ami az útjukba esik.
De ez még csak a kezdet.
Gyalog csak bizonyos távolságot tudnak megtenni.
Hogy tovább menjenek,
formát kell váltaniuk.
Szárnyat növesztenek.
Ezután, még nagyobb étvággyal,
az egész sáskaraj felszáll az égbe.
Esznek…
és repülnek.
Esznek…
és repülnek.
Annyian összegyűltek, hogy létrejött egy szuperraj,
a legnagyobb, amit az elmúlt 70 évben láttak.
Kétszázmilliárd egyedből áll.
Ha az egész sáskahad táplálkozni akar,
messzebbre és gyorsabban kell haladnia.
A raj 100 kilométert tesz meg
minden egyes nap.
KENYA SZUDÁN
Országról országra haladnak,
és döbbenetes módon
még a Vörös-tengeren is átkelnek.
VÖRÖS-TENGER
PAKISZTÁN - INDIA
Ez a legelső alkalom, hogy egy sáskaraj átkel a Himaláján, és eléri Tibetet.
TIBETI-FENNSÍK
Ahová mennek…
ott kitör a káosz.
A sáskajárás addig folytatódik , amíg az évszakváltás szárazságot nem hoz.
Mert ha a táplálék végre eltűnik…
ők is eltűnnek.
ÁPRILIS
Áprilisban északon tovább hosszabbodnak a nappalok.
A növekvő mennyiségű napfény felmelegíti az óceánokat,
óriási algavirágzásokat
és hirtelen táplálékbőséget teremtve.
Az egyik állat számára most jött el a vándorlás ideje.
Éjfél egy távoli szigeten, Brit Columbia mellett.
A föld alatt…
mocorog valami.
Ez az ezüstalka csak most kelt ki,
de máris élete legkeményebb útjára készül.
Születése óta még nem is evett,
ezért sürgősen táplálkoznia kell.
Anya jelentkezik.
Az egész szigeten éhes fiókák bukkannak elő a fészkekből
a szüleik hívására.
De ha most táplálékra számítanak,
csalódni fognak.
Ez az egyetlen tengeri madár,
amelyet kizárólag a tengeren etetnek.
A fiókáknak csak el kell jutniuk odáig.
Még nem tudnak repülni,
így az óceánt egyelőre csak
gyalog érik el.
Van értelme estig várni, hogy elkerüljék a ragadozókat,
ám akkor nem látják olyan jól, merre mennek.
És mivel alig nagyobbak egy golflabdánál,
bármi akadályt jelenthet.
Az útjukat a legalacsonyabb farönkök…
és a legapróbb csermelyek is elzárhatják.
Egyesek számára az útnak vége, még mielőtt elkezdődött volna.
De nem ennek a fiókának.
Végre, a part!
És ezután két éven át nem ér szárazföldet a lába.
Anyát keresi,
szólítja az éj sötétjében.
Újra együtt.
De a fióka még mindig nem evett.
A legközelebbi élelemforrásig megállás nélkül úsznak
elképesztő 70 kilométeren át.
Itt anya végre a víz alá merülhet,
hogy összeszedje a fióka legelső krilladagját.
De ez csak egy rövid megálló.
A páros még ezer kilométert tesz meg a tengeren.
Ez egy egy hónapos vándorlás a gazdag északi vizekre,
ahol lakoma várja őket.
Valószínűleg ez a leghosszabb út, amit bármely frissen kikelt madár megtesz.
És mivel az óceánok nyáron annyira termékenyek,
az ezüstalkák gyakorlatilag egész életüket a vízen tölthetik.
MÁJUS
Hawaiitól 1600 kilométerre északnyugatra
fekszik egy távoli földdarabka.
Laysan.
A világ egyik legnagyobb tengeri madarának otthona.
A Laysan-albatroszé.
Ez a hathetes fióka
a világ egyik szupertávutazója lesz,
több millió kilométert fog repülni 60 évnyi élete során.
Azonban most, négy hónaposan,
még mindig röpképtelen,
és nem megy sehova.
Az ezüstalkától eltérően
neki ide kell, hogy hozzák az élelmet
a szülei.
De ők akár 3000 kilométerre is halászhatnak.
Szóval lehet, hogy várnia egy ideig.
Szakadó esőben…
orkán erejű szélben…
és rekkenő hőségben.
Minden madár, amely feltűnik a horizonton, új reményt hoz.
Egy albatrosz.
De másfajta.
Egy feketelábú.
Bár szinte biztos, hogy hozott ennivalót.
Az éhes Laysan-fióka szerencsét próbál.
Ám egyértelmű, hogy ennek az anyának a saját családja az első.
De ami életmentőnek tűnik,
halálbüntetés is lehet.
Sok fióka hal meg szerte a szigeten.
Most már olyan sok műanyag van az óceánjainkban,
hogy a Föld legtávolabbi szigeteire is eljut.
Az áramlatok sodorják ide.
A szülők a vízben lebegő apró darabkákat élelemnek nézik, elhozzák a fiókáiknak,
és így akaratlanul megölik őket.
Szinte biztos, hogy a sziget összes fiókájának van műanyag a gyomrában.
Amelyik túl sokat kap, éhen hal.
A Laysan-albatroszok vannak a legnagyobb veszélyben.
Több műanyagot fogyasztanak el, mint bármely más tengeri madár.
És a helyzet évről évre egyre rosszabb.
Végre, majdnem három hét után a tengeren…
a fióka apja visszatér.
Miután olyan sokáig nélkülözték egymást,
meg kell újítaniuk a köteléküket.
Lehet, hogy ez az utolsó élelem, amit a fióka életében kap.
És szinte biztos, hogy van benne műanyag.
Az apja elmegy, hogy élete végéig a Csendes-óceánt járja.
És a fióka a sorsára marad.
De még nincs vége a dalnak.
Az albatroszok általában kihányják a nehezen emészthető darabokat,
például a tintahalak csőrét és csontokat.
Az öngyújtók és a kupakok kiöklendezése viszont nehezebb feladat.
De ez a fióka
egy túlélő.
És ezzel
egy lépéssel közelebb kerül a felszálláshoz.
Pár hét múlva, ha jó a széljárás,
végre bemutatkozhat majd
az óceán egyik legnagyobb vándoraként.
Megdőlt bolygónk űrbéli pályája
egy helyre nagyobb hatással van, mint bármely másikra.
JÚNIUS
Északon nyár van.
Az Északi-sark most a Nap felé néz,
és állandó napfényben fürdik,
felolvasztva a jéggel borított óceánt.
Hogy fennmaradjon ebben a változó világban,
az életnek együtt kell mozognia vele.
Ennek a fiatal jegesmedvének az otthona minden évben annyit változik,
hogy nem tud egy behatárolt területen maradni.
Ehelyett több ezer kilométert kell barangolnia
a fókák után.
De minden nyáron, ahogy a jég olvadni kezd,
egyre kevesebbet tud gyalogolni…
és egyre többet kell úsznia.
Most már naponta majdnem nyolc órán át.
Képes akár 30 kilométerről megérezni a zsákmány szagát.
Szóval tudja, hogy ez a szakállas fóka a közelben van.
A fókának sejtelme sincs a veszélyről.
És a medvének tennie kell róla, hogy ne is legyen.
A vízből nagyon ritkán lehet sikeresen vadászni.
Talán harmadszorra szerencséje lesz.
Ennek a fiatal medvének még el kell sajátítania a vízből támadás művészetét.
Ez létfontosságú a számára.
Lehet, hogy minden évben egyre inkább erre kell hagyatkoznia.
Az éghajlatunk melegszik.
És ennek sehol sincs nagyobb hatása,
mint az Északi-sarkon.
Idén a hőmérséklet
döbbenetes 38 Celsius-fokra emelkedik…
s emiatt sosem látott ütemben olvad a tengeri jég.
És ez az egyik sarkvidéki állatot az összes többinél jobban érinti.
A táplálkozáshoz
a rozmárnak sekély tengerfenékre van szüksége,
rengeteg kagylóra
és jégtáblákra, amelyeken pihenhet.
De manapság egyre kevesebb ilyen hely van.
Emiatt minden nyár nehezebb, mint az előző.
Főleg egy újdonsült anyának.
Három napja el kellett hagynia a csordát, hogy egyedül hozza világra kicsinyét.
És azóta nem mozdult el a borja mellől.
A szoptatós anyáknak csaknem kétszer annyi táplálék kell.
De nem hagyhatják magukra a borjaikat, amíg ők maguk élelmet keresnek.
Így hát másokat kell keresnie,
hogy segítsenek gondoskodni a kicsinyéről.
Egy újszülött rozmár már az első naptól fogva tud úszni.
De még nem elég erős ahhoz, hogy messzire menjen.
Így a legelső útján
fuvaroztatja magát.
Mivel évről évre egyre kevesebb a jégtábla,
messzebbre kell úszniuk, hogy segítséget találjanak.
És addig az anya nem tud táplálkozni.
Még ha találnak is másokat,
a jégnek elég alacsonynak kell lennie ahhoz, hogy a borjú kimászhasson.
Ez túl magas.
Ez pont jónak tűnik.
De megfelelő jégtáblák hiányában
a hely nagyon korlátozott.
Nem erre a fogadtatásra számítottak.
Még akkor is, ha van elég jég,
mások segítsége nélkül nem tud táplálkozni,
és a borja mellett kell maradnia.
Folytatniuk kell a keresést.
A borjú a következő három évben tőle függ.
Bárhová megy,
oda együtt fognak menni.
A következő évtizedben a nyári tengeri jég teljesen eltűnhet.
Ha ez bekövetkezik,
még az Északi-sarkvidék legtapasztaltabb utazóinak
sem lesz hova menniük.
Június végén
az északi félteke megérzi a Föld dőlésének teljes hatását,
és több napfényt kap, mint bármikor.
A Csendes-óceán egyik sarkában
ez az év legnagyobb lehetősége.
Hat hónapon át
élettelennek és üresnek tűnik az alaszkai Bering-tenger.
Aztán egy júniusi napon…
ez egy csapásra megváltozik.
A púpos bálnák
egy hónapnyi utazás után…
megérkeznek az év legnagyobb eseményére.
Több ezren.
A Csendes-óceánon
más vándorok is úton vannak.
A szürke vészmadarak versenyeznek, hogy időben odaérjenek…
naponta 1000 kilométert repülve, megállás nélkül.
ÚJ-ZÉLAND
Ez az alkalom annyira fontos,
hogy a világ másik végéből is idejönnek.
A 65 000 kilométerével
ez a leghosszabb állatvándorlás a Földön.
Milliónyian csatlakoznak a bálnákhoz.
Mind táplálkozni jöttek.
Ez az élet egyik legnagyobb gyülekezője a Földön.
Öt hónappal ezelőtt itt
naponta csak hét órán át volt világos.
Most 17 órán át.
A változás hatására robbanásszerűen megnő a planktonok és krillek száma.
A bálnák számára talán ez az egyetlen alkalom egész évben, hogy táplálkozzanak.
A nyár folyamán
mindegyikük 900 tonna élelmet fogyaszt el.
Mindannyiuknak csak 90 napja van rá, hogy annyit egyenek, amennyit bírnak.
Hamarosan megrövidülnek a nappalok,
és ez véget vet a nagy lakomának.
Aztán mind visszatérnek délre.
A ferde bolygónk keringése által kínált lehetőségek
óriásiak lehetnek, de múlandók.
Egy hónapnyi hosszú nyári nappalok után
a Csendes-óceán északi részén tetőzik a hőmérséklet.
CSENDES-ÓCEÁN
Egy óceáni ragadozó észleli a változást,
és másfelé veszi az irányt.
Egy tigriscápa
megkezdi ezer kilométeres odüsszeiáját a Csendes-óceánon.
A Föld mágneses tere navigálja,
és egyenes vonalban úszik célpontja…
a Laysan-sziget felé.
És nem ő az egyetlen.
Ez a faj teszi meg a leghosszabb utat a cápák közül.
És többféle állatra vadászik, mint bármelyik másik.
Beleértve a madarakat is.
A Laysan-albatroszfióka nem evett,
azóta, hogy két hete elhagyták a szülei.
Hogy élelmet találjon,
most el kell hagynia a szigetet.
De a világ legnagyobb tengeri madarának erős kezdőlökés kell.
Ez bármikor elérkezhet.
Júliusban a magas óceáni hőmérsékletek trópusi viharokat keltenek a tengeren…
amelyeknek szele eléri Laysant,
és esélyt ad a fiatal albatrosznak, hogy elmehessen innen.
A szellő széllé fokozódik,
míg elég erős nem lesz ahhoz, hogy egy albatroszt is felemeljen.
És mindig a feketelábú fiókák kelnek először szárnyra.
Egy fióka legelső repülése sosem tart sokáig.
És itt az első sokszor az utolsó is.
Megérkeztek a tigriscápák.
És nagyon hatékony vadászok.
A fiatal albatrosz számára ez nem túl biztató.
De most…
vagy soha.
Ha kiér a nyílt óceán fölé,
öt év is eltelhet, mire újra földet ér.
De nem hibázhat.
Bátraké a szerencse.
Ideje felszállni.
A feliratot fordította: Kwaysser Erika