For 60 000 år siden
forlot menneskene Afrika for første gang.
Etter det har vi aldri stoppet
å reise til alle verdenshjørner.
Men vår reise er bare én av mange.
Til enhver tid
er milliarder av dyr på reise.
Og helsen til planeten vår avhenger av det.
OUR PLANET – VÅRT UTROLIGE HJEM
Migrasjon er overlevelsesstrategi nummer én.
Om det er for å spise…
…pare seg
eller finne et nytt hjem.
Og det er ikke uten risiko.
Denne serien følger utrolige reiser
i en verden som endrer seg raskere enn noensinne.
Og først nå begynner vi å forstå
at alt liv på jorda
er avhengig av friheten til å bevege seg.
KAPITTEL 1: EN VERDEN PÅ FARTEN
Hvert år blir denne delen av Botswana forvandlet.
Disse arrene er det eneste tegnet på at den var dekket av vann
for bare tre måneder siden.
Da var den frodig og grønn.
Nå er den svidd og gold.
Endringen gjør at alt av dyr må flytte på seg.
Afrikanske bøfler krysser Kalahariørkenen
mot det siste vannet som er igjen.
Grupper har møttes og formet en kjempeflokk.
Den største i Afrika.
Alle drar på samme årlige pilegrimsreise
til en fjern myr.
Og andre er avhengige av at de gjør det.
Disse løvene er bøffelspesialister.
Og megaflokkens ankomst
er den viktigste hendelsen i året deres.
De har ventet på bøffelflokken i ukevis.
Øynene fokuserer på alt som beveger seg i horisonten.
Endelig.
Horden som nærmer seg er en mur av horn og muskler.
Men løvene må finne en svakhet.
Og det kan være dette.
En ensom okse.
Han er kanskje adskilt fra flokken,
men han er fire ganger tyngre enn en løve
og et av Afrikas farligste dyr.
Løveflokken må nærme seg forsiktig.
Én etter én går de nonchalant mot ham,
som om de ikke vil jakte.
Egentlig stiller de seg i posisjon.
Hunnene bytter på å angripe…
…og sliter ut oksen.
Nå blir de tyngre hannene med i kampen.
Løveflokken har finpusset ferdighetene så godt at på bare tre minutter
har de bekjempet sin mest formidable motstander.
Migrasjonen løvene er avhengige av
er én av millioner som styres av årstidene.
Og de er igjen
en konsekvens av en annen reise.
Vår planets ett år lange ferd rundt sola.
Når den beveger seg,
skjer det med en helning på 23 og en halv grader.
Og det er dette som skaper årstidene våre.
For å forstå hvordan, hold øye med Nordpolen.
Halve året er den vinklet vekk fra sola,
noe som gir mørke og vinter.
Den andre halvdelen tilbringer den mot sola,
noe som gir lengre dager.
Det er denne årlige syklusen
som driver utviklingen av livet på jorda.
Og på den nordlige halvkule gir dette årets største forandring.
Våren.
MARS
I slutten av mars forlenges dagene raskere enn noen gang ellers.
Det blir mer sol, og jorda varmes raskt opp.
Det gir oss regnstormer.
Den nordlige halvkule blir plutselig varmere
og våtere.
Perfekt for planter.
Jorda blir grønn.
ETIOPIA
Og ett dyr utnytter planteveksten som ingen andre.
For en uke siden
var denne ørkengresshoppen i Etiopia
et sjenert vesen som holdt seg for seg selv og bevegde seg minimalt.
Ikke nå lenger.
Når tilgjengeligheten på mat skyter i været,
går gresshopper over til svermmodus.
De begynner å marsjere,
og de formerer seg ti ganger raskere.
Når antallet eksploderer,
etterlater de jorda gold.
Så for å finne mer og mer mat,
må de fortsette å bevege seg.
Svermen vokser.
Og vokser.
Den fortærer alle planter den kommer over.
Men dette er bare begynnelsen.
De kommer ikke så langt til fots.
For å nå lenger,
må de endre form.
De utvikler vinger.
Nå, med enda større appetitt,
tar hele flokken til vingene.
De spiser…
…og flyr.
Spiser…
…og flyr.
De møtes for å danne en supersverm,
den største som er sett på 70 år,
på 200 milliarder individer.
Hvis hele svermen skal spise,
må den bevege seg lenger og raskere.
Den reiser 100 kilometer om dagen
hver eneste dag.
Den sveiper gjennom land etter land.
Og det mest overraskende er
at den til og med krysser Rødehavet.
For første gang har en sverm forsert Himalaya og nådd Tibet.
TIBETPLATÅET
Hvor enn den drar,
skaper den kaos.
Den vil fortsette å bevege seg til årstidene bringer tørke.
For når maten deres endelig forsvinner…
…gjør de det også.
I april blir dagene i nord stadig lenger.
Økningen i sollys varmer havene
og skaper en enorm algeoppblomstring
og en plutselig overflod av mat.
For ett dyr er dette tiden til å reise.
Midnatt på en avsidesliggende øy utenfor British Columbia.
Under bakken…
…er noe i emning.
Denne nordstarik-kyllingen har nettopp klekket,
men den skal likevel ut på sitt livs tøffeste reise.
Hun har ikke spist sitt første måltid,
og hun trenger mat fort.
Mamma tar kontakt.
Over hele øya kommer sultne kyllinger frem fra hiene
når foreldrene kaller.
Men om de tror de får spise nå,
vil de bli skuffet.
Dette er den eneste sjøfuglen
som utelukkende spiser til havs.
Kyllingene må bare komme seg dit.
De kan ikke fly enda,
så deres eneste vei til havet
er til fots.
Selv om det er lurt å vente til kvelden for å unngå rovdyr,
er det litt vanskeligere å se hvor du går.
Og når du knapt er større enn en golfball,
kan alt være en hindring.
Veien deres kan være blokkert av den minste stamme…
…og den minste bekk.
For noen er reisen over før den har begynt.
Men ikke for denne kyllingen.
Endelig, stranden.
Og det er siste gang den rører landjorda på to år.
For å finne mor,
roper den ut i mørket.
Sammen igjen.
Men kyllingen har enda ikke spist.
For å nå den nærmeste maten, padler de ustoppelig…
…i utrolige 70 kilometer.
Her kan mor endelig dykke
for å hente kyllingens første måltid med krill.
Men dette er bare et kort stopp.
Paret padler videre i tusen kilometer til.
Det er en måned lang migrasjon til det rike nordhavet
der de kan fråtse.
ALASKABUKTA
Det er trolig den lengste reisen noen nyklekket fugl tar.
Og siden havene er så produktive om sommeren,
kan nordstarikene tilbringe så og si hele livet til havs.
MAI
1600 kilometer nordvest for Hawaii
ligger et avsidesliggende landområde.
Laysan.
En av verdens største sjøfuglers hjem.
Laysanalbatrossen.
Denne kyllingen, seks uker gammel,
vil bli en formidabel langdistansereiser,
og den vil fly flere millioner kilometer i sitt 60 år lange liv.
Men nå som den er fire måneder gammel
kan den enda ikke fly,
så den drar ingen steder.
I motsetning til nordstariken, må mat bringes til den
av foreldrene.
Men de kan være 3000 kilometer unna og fiske.
Så den må kanskje vente en stund.
I øsende regn…
…sterk vind…
…og stekende hete.
Enhver fugl som krysser horisonten gir håp.
En albatross.
Men feil type.
En svartfot.
Men hun har ganske sikkert med seg mat.
Laysankyllingen er skrubbsulten og tar sjansen.
Men denne moren setter familien sin først.
Men det som ser ut som en livlinje
kan være en dødsdom.
Kyllinger dør over hele øya.
Det er så mye plast i havene våre nå
at det når selv de fjerneste øyene på jorda.
Brakt hit av strømmene.
Foreldrene tror små, flytene biter er mat, og de tar det med til ungene,
som de dreper uten å mene det.
Det er nesten sikkert at alle kyllinger her har plast i magen.
De som mates med for mye av det, sulter i hjel.
Laysanalbatrosser er i størst fare.
De spiser mer plast enn noen annen sjøfugl.
Og det blir verre for hvert år.
Endelig, etter nesten tre uker til havs…
…kommer kyllingens far tilbake.
Etter å ha vært så lenge fra hverandre,
må de knytte bånd på nytt.
Dette kan være det siste måltidet denne kyllingen får.
Og det inneholder nesten helt sikkert plast.
Faren vender tilbake til et liv med å reise i Stillehavet.
Og kyllingen overlates til sin skjebne.
Men det er ikke over for ham ennå.
Albatrosser kaster vanligvis opp det som ikke kan fordøyes,
som blekksprutnebb og bein.
Men å få opp lightere og flaskekorker er mer utfordrende.
Men denne kyllingen
er en fighter.
Og med det
er han ett steg nærmere takeoff.
Om noen uker, i riktig vind,
vil han endelig kunne debutere
som en av de største havreisende.
POLARSIRKELEN
Reisen til vår hellende planet gjennom verdensrommet
påvirker ett sted mer enn alle andre.
JUNI
Sommer i nord.
Nå ligger de arktiske strøk mot sola,
og de bades i dagslys døgnet rundt,
noe som smelter et hav dekket av is.
For å overleve i en så skiftende verden,
må livet bevege seg med den.
Denne unge isbjørnens hjem forandrer seg så mye hvert år
at han ikke kan holde seg på et begrenset område.
I stedet må han gå tusenvis av kilometer
på jakt etter sel.
Men hver sommer, når isen begynner å smelte,
må han bruke mindre tid på å gå…
…og mer tid på å svømme.
Nesten åtte timer for dag nå.
Han kan lukte byttet på 30 kilometers avstand.
Så han vet at denne storkobben er i nærheten.
Selen er ikke klar over faren.
Og bjørnen må holde det slik.
Suksessraten for jakt fra vannet er veldig lav.
Kanskje han lykkes den tredje gangen.
Denne unge bjørnen har ennå ikke mestret kunsten å forfølge fra havet.
Men det er viktig at han gjør det.
Han vil bli mer og mer avhengig av det for hvert år.
Klimaet vårt blir varmere.
Og ingen steder vises dette bedre
enn i arktiske strøk.
I år stiger temperaturen
til svimlende 38 grader Celsius…
…og havisen smelter raskere enn noensinne.
Og ett arktisk dyr påvirkes mer enn de fleste.
For å spise,
må hvalrosser ha en kombinasjon av grunt vann,
rikelig med muslinger
og isflak å hvile på.
Men nå er det færre steder å gjøre det på.
Og hver sommer er vanskeligere enn den forrige.
Særlig for en nybakt mor.
For tre dager siden måtte hun forlate flokken for å føde alene.
Og siden det har hun ikke forlatt kalven sin.
Ammende mødre trenger nesten dobbelt så mye mat.
Men de kan ikke forlate kalvene sine mens de spiser selv.
Så hun må lete etter noen andre
som kan passe på ungen hennes.
En nyfødt hvalross kan svømme fra dag én.
Men han er ikke sterk nok til å dra langt.
Så på hans første reise,
haiker han.
Med færre isflak hvert år,
må de svømme lenger for å finne hjelp.
Og frem til da kan ikke moren hans spise.
Selv når de finner andre,
må isen være lav nok til at kalven kan klatre opp.
For høyt.
Dette ser passelig ut.
Men med mangel på passende is,
er plassen svært begrenset.
Det er ikke velkomsten de trengte.
Selv når det er nok is,
kan hun ikke spise om hun ikke har hjelp,
og hun må bli hos kalven.
De må lete videre.
Kalven er avhengig av henne de neste tre årene.
Uansett hvor hun drar,
drar de dit sammen.
I løpet av det neste tiåret kan havisen forsvinne om sommeren.
Hvis det skjer,
kan selv de mest erfarne reisende i arktiske strøk
slippe opp for steder å dra.
I slutten av juni
kjenner nordområdene virkelig jordas helning,
da de får mer sollys enn på noen andre tidspunkt.
Og i et hjørne av Stillehavet
skaper dette årets største mulighet.
I seks måneder
virker Beringhavet utenfor Alaska livløst og tomt.
Så, en dag i juni…
…forandrer det seg.
Knølhvaler ankommer
etter en måneds reise…
…til kalenderens største begivenhet.
Tusenvis av dem.
Over hele Stillehavet
er andre reisende også på vei.
Grålirer skynder seg for å komme tidsnok…
…ved å fly 1000 kilometer daglig uten stopp.
Anledningen er så viktig
at de kommer fra den andre siden av jorda.
Med sine 65 000 kilometer,
er dette jordas lengste dyremigrasjon.
En million av dem slår følge med hvalene.
Alle har kommet for å spise.
Det er en av verdens største samlinger av livet på jorda.
For fem måneder siden
var det bare syv timer med lys om dagen her.
Nå er det 17.
Endringen utløser en eksplosjon i antall plankton og krill.
For hvalene er det kanskje eneste gang de spiser hele året.
I løpet av sommeren gulper hver av dem i seg 900 tonn med mat.
De har bare 90 dager til å spise så mye de kan.
Snart blir dagene kortere,
og festmåltidet vil ta slutt.
Da vil alle sammen dra sørover igjen.
Mulighetene helningen på planeten vår gir
kan være enorme, men flyktige.
Etter en måned med lange sommerdager,
når temperaturen i Nord-Stillehavet sitt høydepunkt.
STILLEHAVET
Et havets rovdyr merker endringen
og staker ut en ny kurs.
En tigerhai
på en tusen kilometer lang odyssé på tvers av Stillehavet.
Guidet av jordas magnetfelt,
svømmer hun i rett linje mot målet.
STILLEHAVET - EKVATOR
Laysan Island.
Og hun er ikke den eneste.
Denne arten tar noen av de lengste reisene av alle haier.
Og jakter på flere typer dyr enn noen andre.
Til og med fugler.
Laysanalbatross-kyllingen har ikke spist
siden foreldrene forlot ham for to uker siden.
For å finne mat,
må han nå forlate øya.
Men verdens største sjøfugler trenger mye oppdrift.
Den kan komme hvert øyeblikk.
I juli skaper de høye havtemperaturene tropiske stormer til havs.
Og de bringer vinden til Laysan
og en billett herfra til den unge albatrossen.
Brisen fortsetter å bygge seg opp
til den er sterk nok til å løfte selv en albatross.
Og svartfot-kyllingene er alltid de første som drar.
En kyllings første flytur er aldri lang.
Og her er den ofte deres siste.
Tigerhaiene har ankommet.
Og de er veldig effektive.
For den unge albatrossen er det ikke direkte oppmuntrende.
Men det er nå
eller aldri.
Hvis han når det åpne havet,
berører han kanskje ikke land igjen på fem år.
Men det er ikke rom for feil.
På tide å gi alt.
På tide å fly.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten