‎Cu 60.000 de ani în urmă,
‎oamenii părăseau Africa pentru prima dată.
‎De atunci, nu ne-am oprit,
‎călătorind în toate colțurile Pământului.
‎Dar călătoria noastră este doar una ‎dintre multe altele.
‎În orice moment,
‎miliarde de animale sunt în mișcare.
‎Și sănătatea planetei depinde ‎de acest lucru.
‎PLANETA NOASTRĂ II
‎Migrația e cea mai vitală ‎strategie de supraviețuire.
‎Fie pentru a se hrăni…
‎a se reproduce
‎sau a găsi o casă nouă.
‎Și nu e lipsită de riscuri.
‎Acest serial urmărește ‎călătorii extraordinare
‎într-o lume care se schimbă ‎mai repede ca niciodată.
‎Și abia acum începem să înțelegem
‎că toată viața de pe Pământ
‎depinde de libertatea de a ne mișca.
‎CAPITOLUL 1: LUMEA ÎN MIȘCARE
‎În fiecare an, acest ținut din Botswana ‎se transformă.
‎Aceste cicatrici sunt singurul semn ‎care arată că era acoperit de apă
‎în urmă cu doar trei luni.
‎Atunci, luxuriant și verde.
‎Acum, pârjolit și sterp.
‎Această schimbare determină animalele ‎să se deplaseze în masă.
‎Bivolii africani traversează ‎Deșertul Kalahari
‎spre ultima apă rămasă.
‎Grupurile s-au reunit ‎și au format o mega cireadă.
‎Cea mai mare din Africa.
‎Toți fac același pelerinaj anual
‎către o mlaștină izolată.
‎Iar alții așteaptă ‎ca ei să facă acest lucru.
‎Acești lei sunt specializați în bivoli.
‎Iar sosirea mega cirezii
‎e cel mai important eveniment ‎al anului lor.
‎De câteva săptămâni, ‎așteaptă oastea de bivoli.
‎Cu ochii fixați pe orice siluetă ‎care se conturează la orizont.
‎În sfârșit!
‎Hoarda care se apropie ‎e un zid de coarne și mușchi.
‎Dar leii trebuie să găsească ‎un punct slab.
‎Care ar putea fi acesta.
‎Un taur singuratic.
‎O fi el separat de turmă,
‎dar e de patru ori mai greu decât un leu
‎și e unul dintre cele mai periculoase ‎animale din Africa.
‎Ceata trebuie să se apropie cu prudență.
‎Unul câte unul, se îndreaptă agale spre el
‎nepărând interesați să-l vâneze.
‎De fapt, intră pe poziție.
‎Femelele îl atacă pe rând…
‎obosind taurul.
‎Acum, masculii masivi ‎intră și ei în luptă.
‎Ceata și-a perfecționat tehnica ‎atât de bine
‎încât, în doar trei minute,
‎l-au învins pe cel mai impresionant ‎adversar al lor.
‎Migrația de care depind leii
‎e una dintre milioanele ‎puse în mișcare de sezoane.
‎La rândul lor,
‎ele sunt consecința unei alte călătorii.
‎Circuitul de un an al Pământului ‎în jurul Soarelui.
‎În deplasare,
‎e înclinat la 23,5 grade.
‎De aici rezultă anotimpurile.
‎Pentru a înțelege cum, ‎uitați-vă la Polul Nord.
‎Jumătate de an, ‎e înclinat departe de Soare,
‎aducând întunericul și iarna.
‎În cealaltă jumătate, ‎se înclină spre Soare,
‎aducând zile mai lungi.
‎Acest ciclu anual
‎generează cele mai mari mișcări ‎ale vieții de pe Pământ.
‎Și, în emisfera nordică, ‎aduce cea mai mare schimbare din an.
‎Primăvara.
‎MARTIE
‎La sfârșitul lui martie, ‎zilele se lungesc mai repede ca oricând.
‎Lumina solară crește, ‎încălzind rapid pământul.
‎Declanșând furtuni cu ploaie.
‎Emisfera nordică devine brusc mai caldă
‎și mai umedă.
‎E perfect pentru plante!
‎Pământul se înverzește.
‎ETIOPIA
‎Un animal exploatează explozia ‎dezvoltării plantelor ca nimeni altul.
‎Cu o săptămână în urmă,
‎această lăcustă a deșertului din Etiopia
‎era o creatură timidă, solitară, ‎care se mișca foarte puțin.
‎Nu mai e cazul.
‎Când hrana devine disponibilă ‎din abundență,
‎lăcustele trec în modul de roi.
‎Încep să defileze
‎și se înmulțesc de zece ori mai repede.
‎Pe măsură ce se înmulțesc,
‎lasă în urmă prăpăd.
‎Pentru a găsi tot mai multă hrană,
‎trebuie să continue să se miște.
‎Roiul crește.
‎Și crește.
‎Devorând fiecare plantă din cale.
‎Dar acesta este doar începutul.
‎Pe jos, nu pot merge foarte departe.
‎Pentru a avansa,
‎trebuie să-și schimbe forma.
‎Le cresc aripi.
‎Acum, cu un apetit și mai mare,
‎întreaga oaste ia calea aerului.
‎Mănâncă…
‎și zboară.
‎Mănâncă…
‎și zboară.
‎Se unesc pentru a forma un super roi,
‎cel mai mare din ultimii 70 de ani.
‎Două sute de miliarde de membri.
‎Ca să se hrănească întregul roi,
‎trebuie să se miște mai departe ‎și mai rapid.
‎Călătorește 100 de kilometri
‎în fiecare zi.
‎Se răspândește în țară după țară…
‎și, cel mai uimitor,
‎traversează până și Marea Roșie.
‎E prima dată când un roi trece de Himalaya ‎și ajunge în Tibet.
‎Oriunde merge,
‎aduce haos.
‎Va continua să se miște până ce ‎schimbarea anotimpurilor va aduce seceta.
‎Căci când, în sfârșit, ‎le va dispărea hrana…
‎vor dispărea și ele.
‎APRILIE
‎În aprilie, lungimea zilei în nord ‎continuă să crească.
‎Lumina solară în creștere ‎încălzește oceanele,
‎creând eflorescențe algale vaste
‎și o abundență subită de hrană.
‎Pentru un animal, acesta e momentul ‎să plece la drum.
‎Miezul nopții pe o insulă îndepărtată ‎din Columbia Britanică.
‎În subteran…
‎forfotește ceva.
‎Acest pui de alcă antică ‎abia a ieșit din găoace,
‎dar urmează să plece în cel mai dur voiaj ‎pe care îl va face vreodată.
‎Încă nu și-a luat prima masă
‎și are nevoie urgent de hrană.
‎Mama îl cheamă.
‎Pe insulă, puii flămânzi ies din cuiburi
‎ascultând de chemarea părinților.
‎Dar, dacă se așteaptă să mănânce acum,
‎urmează să fie dezamăgiți.
‎Aceasta este singura pasăre marină
‎care se hrănește exclusiv pe mare.
‎Puii trebuie doar să ajungă acolo.
‎Încă nu pot să zboare,
‎deci nu pot să ajungă la ocean
‎decât la pas.
‎Deși e logic să aștepți să se înnopteze ‎ca să eviți prădătoarele,
‎e ceva mai greu să vezi încotro mergi.
‎Când ești o idee mai mare ‎decât o bilă de golf,
‎orice poate fi un obstacol.
‎Drumul poate să le fie blocat ‎de cei mai joși bușteni…
‎și de cele mai mici pâraie.
‎Pentru unii, voiajul se termină ‎înainte de a fi început.
‎Dar nu și pentru puiul acesta.
‎În sfârșit, plaja!
‎Și e ultimul pământ ‎pe care îl va atinge timp de doi ani.
‎Ca să își găsească mama,
‎cheamă în întuneric.
‎Din nou împreună!
‎Dar puiul tot nu s-a hrănit încă.
‎Ca să ajungă la hrana cea mai apropiată, ‎vâslesc necontenit
‎pe o distanță impresionantă ‎de 70 de kilometri.
‎Aici, mama poate, în sfârșit, ‎să se scufunde
‎să-i culeagă puiului ‎prima sa masă de creveți.
‎Dar acesta este doar un popas.
‎Cei doi vâslesc încă o mie de kilometri.
‎E o migrație care durează o lună ‎spre mările nordice îmbelșugate
‎unde se pot ospăta.
‎E probabil cel mai lung drum ‎parcurs de o pasăre proaspăt eclozată.
‎Și, pentru că oceanele sunt ‎atât de productive vara,
‎alcele pot să își petreacă practic ‎toată viața pe mare.
‎MAI
‎La 1.600 km nord-vest de Hawaii,
‎se află o fărâmă de pământ izolată.
‎Laysan.
‎Adăpostește una dintre cele mai ‎mari păsări marine din lume.
‎Albatrosul de Laysan.
‎Acest pui de șase săptămâni
‎va deveni ‎un călător de cursă lungă suprem,
‎zburând milioane de kilometri ‎în viața sa de 60 de ani.
‎Acum, însă, la doar patru luni,
‎încă nu poate să zboare
‎și nu merge nicăieri.
‎Spre deosebire de alcă,
‎e dependent de hrana pe care i-o aduc
‎părinții săi.
‎Dar aceștia pot fi la pescuit ‎la 3.000 de kilometri de-aici.
‎E posibil deci să cam aibă de așteptat.
‎Sub ploi torențiale…
‎vânturi turbate…
‎și temperaturi toride.
‎Fiecare pasăre ivită la orizont ‎îi trezește speranța.
‎Un albatros.
‎Dar nu cine trebuie.
‎Unul cu picioare negre.
‎Deși aproape sigur a adus ceva de mâncare.
‎Înfometat, puiul de Laysan ‎își încearcă norocul.
‎E limpede, pentru mama aceasta, ‎primează familia.
‎Dar, ceea ce pare a fi o salvare,
‎ar putea fi o sentință la moarte.
‎Pe toată insula, sunt pui care mor.
‎Acum există atât de mult plastic ‎în oceanele noastre
‎încât ajunge și la cele mai ‎îndepărtate insule de pe Pământ.
‎Purtat aici de curenți.
‎Părinții confundă mici bucăți plutitoare ‎cu hrana și li le aduc puilor,
‎omorându-i accidental.
‎E aproape sigur că fiecare pui ‎de pe insulă are plastic în stomac.
‎Cei care sunt hrăniți excesiv ‎mor de inaniție.
‎Albatrosul de Laysan e cel mai amenințat.
‎Consumă mai mult plastic ‎decât orice altă pasăre marină.
‎Și situația se înrăutățește ‎de la an la an.
‎În sfârșit, după aproape ‎trei săptămâni pe mare…
‎tatăl puiului se întoarce.
‎După o despărțire atât de lungă,
‎trebuie să își reînnoade legătura.
‎Aceasta ar putea fi ultima masă ‎pe care o primește puiul.
‎Și aproape sigur conține plastic.
‎Tatăl se întoarce ‎la viața de cutreierat în Pacific.
‎Iar puiul e lăsat în voia soartei.
‎Dar încă nu i-a sunat ceasul.
‎Albatroșii normal regurgitează ‎părțile greu digerabile,
‎precum ciocul și oasele de calamar.
‎Ejectarea brichetelor și a capacelor ‎e, totuși, mai problematică.
‎Dar puiul acesta
‎e un supraviețuitor.
‎Și, așa,
‎e cu un pas mai aproape de decolare.
‎În câteva săptămâni, cu vântul potrivit,
‎va reuși, în sfârșit, ‎să își facă marele debut
‎ca unul dintre cei mai ‎mari călători ai oceanelor.
‎Cursul prin spațiu ‎al planetei noastre înclinate
‎afectează un loc ‎mai mult decât pe oricare altul.
‎IUNIE
‎Vara în nord.
‎Arctica este acum cu fața la Soare
‎și e scăldată nonstop de lumină,
‎topind un ocean acoperit cu gheață.
‎Ca să dăinuie în lumea schimbătoare,
‎viața trebuie să se miște odată cu ea.
‎Casa acestui tânăr urs polar ‎se schimbă atât de mult în fiecare an
‎încât nu se poate limita ‎la un anumit teritoriu.
‎În schimb, trebuie să rătăcească ‎mii de kilometri
‎în căutarea focilor.
‎Dar, vară de vară, ‎când începe să se topească gheața,
‎petrece mai puțin timp umblând…
‎și mai mult înotând.
‎Acum, preț de aproape opt ore pe zi.
‎Simte mirosul prăzii ‎de la o depărtare de 30 de kilometri.
‎Drept urmare, știe ‎că foca această bărboasă e aproape.
‎Foca nu conștientizează pericolul.
‎Iar ursul trebuie ‎să mențină această situație.
‎Rata de succes a vânătorii din apă ‎e foarte scăzută.
‎Poate a treia oară va fi cu noroc!
‎Acest urs tânăr încă nu stăpânește ‎arta urmăririi din mare.
‎Dar e important să o facă.
‎E posibil să depindă de ea ‎tot mai mult în fiecare an.
‎Clima se încălzește.
‎Nicăieri nu are acest lucru ‎un efect mai mare
‎decât în Arctica.
‎Anul acesta, temperatura urcă
‎la o valoare amețitoare ‎de 38 de grade Celsius…
‎topind gheața marină ‎mai repede ca niciodată.
‎Un animal arctic e afectat ‎mai mult decât majoritatea.
‎Spre a se hrăni,
‎morsele au nevoie ‎de o combinație de apă puțin adâncă,
‎moluște din abundență
‎și banchize de gheață ‎pe care să se odihnească.
‎Dar acum sunt mai puține astfel de locuri.
‎Făcând ca fiecare vară să fie mai grea ‎decât precedenta.
‎Mai cu seamă pentru o proaspătă mamă.
‎Cu trei zile în urmă, a trebuit ‎să părăsească ceata ca să fete singură.
‎De atunci, a rămas nedezlipită de pui.
‎Mamelor care alăptează le trebuie ‎de două ori mai multă hrană.
‎Dar nu pot să își lase puii singuri ‎în timp ce se hrănesc.
‎Așa că trebuie să plece în căutarea altora
‎care să o ajute să își îngrijească puiul.
‎O morsă nou-născută poate ‎să înoate din prima zi.
‎Dar nu are încă destulă putere ‎ca să meargă departe.
‎Așa că, pentru prima sa călătorie,
‎ia o ocazie.
‎Cu mai puține banchize în fiecare an,
‎trebuie să înoate mai departe după ajutor.
‎Și, până atunci, ‎mama sa nu se poate hrăni.
‎Chiar și când dau de altele,
‎gheața trebuie să fie destul de joasă ‎încât puiul să poată urca.
‎E prea înaltă!
‎Asta pare numai bună.
‎Dar, cu penuria de gheață adecvată,
‎spațiul e foarte limitat.
‎Nu e primirea de care aveau nevoie.
‎Chiar și când e destulă gheață,
‎fără nimeni care să o ajute, ‎nu se poate hrăni
‎și trebuie să rămână cu puiul.
‎Trebuie să continue să caute.
‎Puiul va depinde de ea ‎în următorii trei ani.
‎Oriunde va merge ea,
‎vor merge împreună.
‎În următorul deceniu, e posibil ‎ca gheața marină de vară să dispară total.
‎În acest caz,
‎e posibil ‎ca și cei mai încercați călători arctici
‎să nu mai aibă unde să meargă.
‎La sfârșitul lui iunie,
‎nordul simte impactul complet ‎al înclinării Pământului
‎și primește mai multă lumină ‎decât niciodată.
‎Într-un anumit colț al Pacificului,
‎acest lucru creează ‎cea mai mare oportunitate a anului.
‎Timp de șase luni,
‎Marea Bering din Alaska ‎pare lipsită de viață și goală.
‎Apoi, într-o zi din iunie…
‎totul se schimbă.
‎Balenele cu cocoașă sosesc
‎după un voiaj de o lună…
‎pentru cel mai mare eveniment ‎din calendarul lor.
‎Sunt cu miile.
‎În Pacific,
‎au pornit la drum și alți călători.
‎Ielcovanii negricioși gonesc ‎să ajungă acolo la timp…
‎zburând fără oprire ‎o mie de kilometri pe zi.
‎NOUA ZEELANDĂ
‎Ocazia e atât de importantă,
‎încât vin din celălalt capăt al lumii.
‎Cu 65.000 de kilometri,
‎e cea mai lungă migrație animală ‎de pe Pământ.
‎Un milion li se alătură balenelor.
‎Toate au venit să se hrănească.
‎E una dintre cele mai mari întruniri ‎ale vieții de pe Pământ.
‎Aici, cu cinci luni în urmă,
‎erau doar șapte ore de lumină pe zi.
‎Acum, sunt 17.
‎Schimbarea produce o explozie ‎a cantității de plancton și creveți.
‎Pentru balene, ar putea fi singura dată ‎când se hrănesc în tot anul.
‎În timpul verii,
‎fiecare culege 900 de tone de hrană.
‎Toate au doar 90 de zile ‎ca să se ospăteze pe săturate.
‎Curând, zilele se vor scurta
‎și vor pune capăt marelui festin.
‎Apoi, se vor întoarce cu toții în sud.
‎Oportunitățile create ‎de deplasarea planetei noastre înclinate
‎pot fi enorme, dar trecătoare.
‎După o lună de zile lungi de vară,
‎temperaturile din Pacificul de Nord ‎ating apogeul.
‎OCEANUL PACIFIC
‎Un prădător al oceanului ‎detectează schimbarea
‎și stabilește un curs nou.
‎Un rechin-tigru
‎într-o odisee de o mie de kilometri ‎în Oceanul Pacific.
‎Ghidat de câmpul magnetic al Pământului,
‎înoată în linie dreaptă spre ținta sa…
‎Insula Laysan.
‎Și nu e singurul.
‎Această specie călătorește ‎mai mult decât toți rechinii.
‎Și vânează o varietate mai mare de animale ‎decât oricare alta.
‎Până și păsări.
‎Albatrosul de Laysan nu a mâncat
‎de când l-au lăsat de izbeliște părinții ‎cu două săptămâni în urmă.
‎Pentru a găsi hrană,
‎trebuie să părăsească insula.
‎Dar cele mai mari păsări marine din lume ‎au nevoie de multă portanță.
‎Aceasta poate surveni în orice clipă.
‎În iulie, temperaturile mari din ocean ‎generează furtuni tropicale în larg…
‎aducând în Laysan vântul
‎și tânărului albatros, ‎un bilet de plecare.
‎Briza continuă să crească
‎până e suficientă ‎încât să ridice chiar și un albatros.
‎Iar puii cu picioare negre ‎sunt totdeauna primii care pleacă.
‎Primul zbor al unui pui ‎nu e niciodată lung.
‎Iar aici, de multe ori e ultimul.
‎Au sosit rechinii-tigru.
‎Și sunt foarte eficace.
‎Pentru tânărul albatros, ‎nu e tocmai încurajator.
‎Dar e acum
‎sau niciodată!
‎Dacă ajunge în largul oceanului,
‎s-ar putea să nu mai atingă uscatul ‎timp de cinci ani.
‎Dar nu e loc de greșeli.
‎E timpul să își ia inima în dinți.
‎E timpul să zboare.
‎Subtitrarea: Andrei Albu