För 60 000 år sen lämnade människor Afrika för första gången.
Sen dess har vi aldrig stannat upp. Vi har rest till jordens alla hörn.
Men vår resa är bara en av många.
Vid vilken tidpunkt som helst är miljarder djur i rörelse.
Och vår planets hälsa hänger på det.
Migration är den viktigaste överlevnadsstrategin.
Oavsett om det handlar om att äta,
om att fortplanta sig,
eller att hitta ett nytt hem.
Och det är inte riskfritt.
Den här serien följer extraordinära resor
i en värld som förändras snabbare än nånsin.
Det är först nu som vi börjar förstå
att allt liv på jorden
hänger på friheten att kunna förflytta sig.
KAPITEL 1
Varje år förvandlas det här området i Botswana.
De här ärren är det enda tecknet på att området var täckt av vatten
för bara tre månader sen.
Då var det fruktbart och grönt.
Nu är det sönderstekt och kargt.
Den här förändringen gör att massvis av djur förflyttar sig.
Afrikanska bufflar vandrar över Kalahariöknen
mot det sista kvarvarande vattnet.
Flera grupper har samlats och bildar en enda jättestor hjord.
Den största i Afrika.
De gör alla samma årliga pilgrimsfärd.
Den går till ett avsides beläget träsk.
Andra förlitar sig på att de gör vandringen.
De här lejonen är buffelspecialister.
Och jättehjordens ankomst är årets viktigaste händelse för dem.
De har väntat på buffelarmén i veckor.
Deras blickar fixerar allt som rör sig vid horisonten.
Äntligen.
Horden som närmar sig är en enda mur av horn och muskler.
Men lejonen måste hitta en svaghet.
Här kan den finnas. En ensam tjur.
Han må vara skild från flocken, men han väger fyra gånger mer än ett lejon.
Han är dessutom ett av Afrikas farligaste djur.
Flocken måste närma sig med försiktighet.
En efter en närmar de sig honom, som om de vore ointresserade av jakt.
Egentligen intar de sina positioner.
Honorna turas om att anfalla.
De tröttar ut tjuren.
Nu ger de tyngre hanarna sig in i striden.
Flocken har finslipat sin teknik så bra
att de på bara tre minuter besegrar sin mest respektingivande motståndare.
Migrationen som lejonen är beroende av
är bara en av flera miljoner som drivs av årstiderna.
Och de i sin tur är en konsekvens av en helt annan resa.
Vår planets årslånga varv runt solen.
Den färdas i en lutning på tjugotre och en halv grad.
Och det är den lutningen som skapar våra årstider.
Håll ett öga på Nordpolen för att förstå hur det fungerar.
Under halva året vinklas den bort från solen.
Det resulterar i mörker och vinter.
Under det andra halvåret vänder den sig mot solen.
Då får vi längre dagar.
Det är den här årliga cykeln som driver på de största förflyttningarna på jorden.
På norra halvklotet kommer årets största förändring.
Våren.
MARS
I slutet av mars blir dagarna längre snabbare än vid nån annan tidpunkt.
Solljuset ökar och värmer snabbt upp marken.
Det utlöser regnstormar.
Det norra halvklotet blir plötsligt varmare
och blötare.
Perfekt för växter.
Marken blir grön.
ETIOPIEN
Ett djur drar fördel av den ökade växtligheten bättre än nåt annat.
För en vecka sen var den här ökengräshoppan i Etiopien
en blyg, ensam varelse som förflyttade sig väldigt lite.
Inte nu längre.
När mängden föda skjuter i höjden börjar gräshopporna svärma.
De börjar marschera, och de fortplantar sig tio gånger snabbare.
När antalet gräshoppor mångdubblas ödelägger de marken.
För att hitta mer föda måste de fortsätta att förflytta sig.
Svärmen växer.
Och växer.
Den slukar alla växter i sin väg.
Men det här är bara början.
Till fots kommer de inte speciellt långt.
För att nå längre måste de förvandlas.
De får vingar.
Nu har deras aptit ökat och hela armén lyfter.
De äter…
…och flyger.
Äter…
…och flyger.
De slår sig samman och bildar en super- svärm, den största som setts på 70 år.
Den består av 200 miljarder individer.
Om hela svärmen ska få mat måste den röra sig längre bort och öka takten.
Svärmen förflyttar sig 100 kilometer varenda dag.
Den sveper över land efter land…
Det mest häpnadsväckande är att svärmen till och med korsar Röda havet.
RÖDA HAVET
Det är första gången som en svärm lyckas ta sig över Himalaya och når Tibet.
Varhelst den beger sig
blir det kaos.
Den kommer att fortsätta förflytta sig tills de växlande årstiderna ger torka.
För när deras mat slutligen försvinner…
Då försvinner de med.
I april fortsätter dagarna att bli längre i norr.
Det ökande solljuset värmer upp haven.
Det skapar stora algblomningar och ett plötsligt överflöd av mat.
För ett djur blir det dags att förflytta sig.
Det är midnatt på en avsides belägen ö utanför British Columbia.
Nere i marken…
Där börjar nåt röra på sig.
En ung kragalka har nyss kläckts,
men nu står den inför sitt livs svåraste resa.
Hon har inte ens fått sin första måltid och är i stort behov av mat.
Mamma tar kontakt.
Över hela ön dyker det upp hungriga fågelungar ur sina hålor.
De följer sina föräldrars rop.
Men om de förväntar sig att få äta nu lär de bli besvikna.
Det här är den enda sjöfågeln som enbart matas till havs.
Fågelungarna behöver bara ta sig dit.
De kan inte flyga än, så deras enda väg till havet är till fots.
Att vänta tills det är mörkt är vettigt, för då kan de undvika rovdjur,
men det blir lite svårare att se vart man ska.
Och när man inte är mycket större än en golfboll kan allt bli till ett hinder.
Deras väg kan blockeras av en lågt liggande stock…
…eller en mycket liten bäck.
För vissa är resan över innan den ens har börjat.
Men inte för den här fågelungen.
Till slut når den stranden.
Det här är den sista fasta mark som den kommer att stå på under två års tid.
För att hitta sin mor ropar den ut i mörkret.
Tillsammans igen.
Men fågelungen har ännu inte fått äta.
För att komma till närmsta föda paddlar de oavbrutet på.
Det gör de i anmärkningsvärda 70 kilometer.
Här kan mamman äntligen dyka och hämta ungens första mål mat bestående av krill.
Men det här är bara ett depåstopp.
Paret paddlar på i ytterligare 1 000 kilometer.
Det är en månadslång flytt till de rika haven i norr där de kan smörja kråset.
ALASKAGOLFEN
Det är förmodligen den längsta resa som en nykläckt fågel nånsin gjort.
Och eftersom haven är så produktiva på sommaren
kan alkorna tillbringa nästan hela sina liv till havs.
MAJ
Ettusensexhundra km nordväst om Hawaii
ligger en avsides belägen liten ö.
Laysan.
En av världens största sjöfåglar har sitt hem där.
Laysanalbatrossen.
Den här sex veckor gamla fågelungen
kommer att bli en suverän långdistansresenär.
Den kommer att flyga miljontals kilometer under sitt 60-åriga liv.
Nu är den fyra månader gammal och kan fortfarande inte flyga.
Den kommer ingenstans.
Till skillnad från alkan är den beroende av att dess föräldrar kommer med mat.
De kan dock fiska upp till 3 000 kilometer bort.
Den kan därför få vänta ett litet tag.
Den får vänta i ösregn…
I kraftiga vindar…
…och i stekande hetta.
Varje fågel som dyker upp vid horisonten ger hopp.
En albatross.
Men fel sort.
En svartfotad albatross.
Men hon har säkerligen med sig mat.
Den unga Laysanalbatrossen svälter, och gör ett försök.
För den här mamman kommer helt klart familjen först.
Men det som ser ut som en livlina kan vara en dödsdom.
Över hela ön dör fågelungarna.
Det finns så mycket plast i våra hav nuförtiden
att den till och med når även de mest avlägsna öarna på jorden.
Plasten förs hit av havsströmmarna.
Föräldrarna tror att små plastbitar är mat och tar med dem till sina ungar.
De dödar dem av misstag.
Alla ungarna på ön har förmodligen plast i sina magar.
De som har fått i sig för mycket svälter ihjäl.
Laysanalbatrossen är i mycket stor fara.
De konsumerar mer plast än nån annan sjöfågel.
Och det blir värre för varje år som går.
Äntligen, efter nästan tre veckor till havs…
Ungens far återvänder.
Efter att ha varit ifrån varandra så länge
måste de förnya sitt band.
Det här kan bli den sista måltiden som ungen nånsin får.
Och den innehåller nästan säkert plast.
Ungens far återvänder till ett liv som resande på Stilla havet.
Och ungen lämnas åt sitt öde.
Men det är inte över för honom än.
Albatrosser brukar spy upp svårsmälta delar, som bläckfisknäbbar och ben.
Att få ur sig tändare och flasklock är dock en lite större utmaning.
Men den här ungen…
Den är en överlevare.
Och tack vare det är han ett steg närmare att kunna lyfta.
Om några få veckor, med rätt vind, kan han äntligen göra sin stora debut,
som en av havens största resenärer.
POLCIRKELN
Vår lutande planets väg genom rymden påverkar en plats mer än nån annan.
JUNI
Sommaren i norr.
Arktis vänder sig nu mot solen och badar i dagsljus dygnet runt.
Solen smälter ett hav täckt av is.
För att överleva i den här föränderliga världen måste livet följa med.
Den här unga isbjörnens hem förändras så mycket varje år
att han inte kan stanna på ett begränsat territorium.
Istället måste han vandra tusentals kilometer på jakt efter sälar.
Men varje sommar när isen börjar smälta
tillbringar han mindre tid med att gå…
…och mer tid med att simma.
Nu måste han simma nästan åtta timmar om dagen.
Han kan känna lukten av ett byte på 30 kilometers avstånd.
Han vet att den här storsälen är i närheten.
Sälen är omedveten om faran.
Björnen måste se till att det förblir så.
Att jaga från vattnet är inte speciellt framgångsrikt.
Det kanske blir tredje gången gillt.
Den här unga björnen behärskar ännu inte konsten att jaga från havet.
Men det är viktigt att han lär sig det.
Han måste kanske förlita sig på det mer och mer varje år.
Vårt klimat blir varmare.
Och ingenstans har det en större påverkan än i Arktis.
I år stiger temperaturen till häpnadsväckande 38 grader Celsius.
Havsisen smälter snabbare än nånsin.
Och ett djur i Arktis påverkas mer än de flesta andra.
För att kunna få mat behöver valrossen en kombination av grund havsbotten,
rikligt med musslor,
och isflak att vila på.
Men numera finns det färre såna platser.
Det gör att varje sommar som kommer är svårare än den förra.
Särskilt för en nybliven mamma.
För tre dagar sen lämnade hon flocken för att föda.
Sen dess har hon stannat hos sin kalv.
Ammande mödrar behöver nästan dubbelt så mycket mat.
Men de kan inte lämna sina kalvar ensamma medan de själva äter.
Hon måste därför hitta andra som kan hjälpa henne att ta hand om sin unge.
En nyfödd valross kan simma från första dagen.
Men han är inte stark nog att förflytta sig längre sträckor.
Därför får han skjuts på sin första resa.
Eftersom det finns färre isflak varje år måste de simma längre för att hitta hjälp.
Till dess kan hans mamma inte äta.
Även när de hittar andra måste isen vara låg nog så att kalven kan ta sig upp.
Det var för högt.
Här ser det perfekt ut.
Men eftersom det är ont om lämplig is är utrymmet mycket begränsat.
De fick inte det välkomnande som de behövde.
Även när det finns tillräckligt med is
kan hon ändå inte äta för det finns ingen hjälp att tillgå.
Hon måste därför stanna hos sin kalv.
Deras sökande måste fortsätta.
Kalven kommer att vara beroende av henne under de kommande tre åren.
Vart hon än beger sig håller de ihop.
Under det kommande decenniet kan sommarens havsis försvinna helt.
Skulle det ske
har nog inte ens Arktis mest erfarna resenärer nånstans att ta vägen.
I slutet av juni känns jordens lutning av ordentligt uppe i norr.
Det kommer mer dagsljus där än nånsin annars.
Och i ett hörn av Stilla havet skapar det årets största tilldragelse.
I sex månader verkar Berings hav utanför Alaska vara livlöst och tomt.
Men sen, en dag i juni…
Då förändras det.
Knölvalarna anländer efter att ha färdats i en månad.
Det här är den största händelsen i deras kalender.
De är tusentals.
Över hela Stilla havet är andra resande också på väg.
Grålirorna skyndar sig för att hinna dit i tid.
De flyger 1 000 kilometer om dagen utan uppehåll.
NYA ZEELAND
Den här händelsen är så viktigt att de kommer från andra sidan världen.
EKVATORN
Med sina 65 000 kilometer är det världens längsta djurmigration.
STILLA HAVET
BERINGS HAV
En miljon av dem ansluter sig till valarna.
Alla har kommit för att äta.
Det är en av världens största sammankomster av liv på jorden.
För fem månader sen var det bara ljust sju timmar om dagen här.
Nu är det ljust 17 timmar om dagen.
Förändringen utlöser en explosion av antalet plankton och krill.
För valarna kan det här vara enda gången de äter på hela året.
Under sommaren sätter var och en av dem i sig 900 ton mat.
De har bara 90 dagar på sig att äta så mycket de kan.
Snart blir dagarna kortare och den stora festmåltiden kommer till sitt slut.
Då kommer de alla att återvända söderut.
Möjligheterna som vår lutande planets färd för med sig är enorma men flyktiga.
Efter en månad med långa sommardagar
når temperaturen i norra Stilla havet sin topp.
Ett rovdjur i havet upptäcker förändringen och sätter ny kurs.
En tigerhaj är ute på en 1 000 kilometer lång odyssé tvärs över Stilla havet.
Hon vägleds av jordens magnetfält,
och hon simmar rakt mot sitt mål…
STILLA HAVET
Ön Laysan.
Och hon är inte den enda.
Den här arten gör längre förflyttningar än de flesta andra hajar.
De jagar fler olika djur än nån annan hajart.
Deras byten inkluderar även fåglar.
Den unga Laysanalbatrossen har inte ätit
sen han övergavs av sina föräldrar för två veckor sen.
För att hitta mat måste han nu ge sig av från ön.
Men världens största sjöfåglar behöver ordentligt med lyftkraft.
Den kan komma när som helst.
I juli genererar de höga temperaturerna i havet tropiska stormar ute till havs.
Det gör att det börjar blåsa på Laysan.
Det ger den unga albatrossen en biljett därifrån.
Vinden fortsätter att öka
tills det blåser nog för att till och med lyfta en albatross.
Och de svartfotade albatrossungarna är alltid först iväg.
En unges första flygning är aldrig lång.
Och här blir det ofta deras sista.
Tigerhajarna har anlänt.
Och de är väldigt effektiva.
För den unga albatrossen är det inte direkt uppmuntrande.
Men det är nu…
Eller aldrig.
Om han når öppet hav kanske han inte rör fast mark igen på fem år.
Men det finns inget utrymme för misstag.
Det är dags att kasta all försiktighet överbord.
Det är dags att flyga.
Undertexter: Mats Nilsson