Laysan, una illa remota de l'oceà Pacífic.
Aquí viu aquest pollet d'albatros de Laysan.
Està llest per volar al mar obert per primer cop.
Però no té marge d'error.
Taurons tigre.
Han recorregut 1.000 km per arribar fins aquí,
just a temps, a l'època de la criança.
Quan marxi de l'illa farà el viatge més perillós de la seva vida.
Però els veïns, uns pollets d'albatros camanegres, se'n van abans.
Un aterratge amb esquitxada.
És el que esperen els taurons.
Ara li toca a ell.
Quan bufa més fort a l'estiu,
arriba el moment ideal perquè a la fi estengui les ales
i voli.
És el primer cop a la vida que s'enlaira.
Però, tot d'una, la brisa va minvant…
i el pollet cau.
Sense vent,
es troba indefens.
Li ha anat d'un pèl.
Ja se'n va.
Potser no tocarà terra fins al cap de cinc anys,
mentre recorre milers de quilòmetres creuant l'oceà per buscar aliment.
CAPÍTOL 2 SEGUIR EL SOL
El planeta Terra funciona amb l'energia solar.
Els rajos solars tarden vuit minuts a arribar a la Terra.
Com que està inclinada, no freguen la superfície amb uniformitat.
L'energia solar arriba en quantitats variables
durant les diferents estacions, segons on incideix.
A l'hemisferi nord,
la claror típica de l'estiu provoca moltes migracions.
JULIOL
A principis de juliol,
als prats en flor d'Europa hi toca més el sol
que en qualsevol altre mes de l'any.
Per això, les abelles de la mel van molt atrafegades.
Hi ha pocs animals que aprofitin tant l'estiu.
Per elaborar només mig quilo de mel,
una colònia d'abelles ha de volar 90.000 km
i posar-se en més d'un milió de flors.
Fa milers d'anys que ens beneficiem dels seus esforços.
En aquest rusc domèstic a Alemanya,
hi ha 60.000 abelles que treballen com si fossin un superorganisme.
Com que la reina posa un ou cada 30 segons,
aquesta colònia està a punt de petar.
En aquest rusc podrien néixer fins a 40.000 abelles més.
I no hi ha prou lloc per a totes.
Aquest superorganisme s'ha de dividir.
Les que han de marxar s'apleguen a l'entrada.
I quan arriben a un nombre crític, comencen a pul·lular.
S'han de buscar una nova llar.
Però el primer lloc és només una parada propera al rusc.
Al cap d'uns minuts 30.000 abelles s'apleguen al voltant de la reina,
protegida per tot l'eixam.
A l'aire lliure s'exposen al mal temps.
Llavors comença la cursa per trobar un altre lloc per viure.
Les exploradores surten a buscar una llar adient.
Un forat de la mida i l'alçada justes en un arbre ben encarat al sol.
Aquest seria una opció.
Però hi ha massa ombra.
Aquest és petit.
Aquest ja està ocupat.
Què me'n dieu, d'aquest?
Fa prou goig.
Sí, aquest els anirà bé.
Torna a la parada propera per convèncer la resta de la colònia.
I ho fa mitjançant un ball.
L'angle de la dansa semicircular respecte a la posició del Sol
els indica la direcció on és el forat.
Segons la durada del ball sabran a quina distància es troba.
Com més ideal sigui la ubicació, més enèrgica serà la dansa.
Altres abelles tornen per fer saber el que han trobat.
Però la manera com ballen no es poden comparar amb la seva.
L'eixam es mostra encuriosit.
Altres abelles se'n van per fer un cop d'ull al forat nou.
Com si busquessin pis en grup.
Hi estan d'acord
i tornen per difondre la noticia a la resta de l'eixam.
Per fer-ho, les exploradores han de tocar cada abella una per una.
I al cap de només mitja hora les 30.000 ja estan llestes per marxar.
Quan arriben, cadascuna desprèn feromones per tot el bosc.
Així s'ajuden a trobar el niu.
Van arribant més abelles al lloc nou.
Totes s'hi apleguen per escampar un missatge químic.
Al cap d'unes hores s'hi ha traslladat tot l'eixam.
Les abelles només es poden moure així
quan el sol els dona prou menjar per reconstruir la colònia des de zero.
Durant les properes setmanes,
hauran de fer molta feina, com és característic de les abelles.
CANADÀ
Al juliol, com més al nord et desplaces, més claror hi ha.
I durant un breu període de temps, aquesta energia solar abundant
transforma la tundra àrtica en prades exuberants
que atrauen més d'un milió d'oques de les neus.
Han travessat tota l'Amèrica del Nord, una distància de 5.000 km,
i han vingut a reproduir-se.
A l'Àrtic els estius són breus i les oques ponen els ous de seguida.
La femella no es mou del niu.
El mascle està alerta per detectar possibles enemics.
No li cal esperar gaire estona.
Les guineus àrtiques viuen aquí tot l'any
i esperen amb delit la tornada de les oques.
La supervivència de les guineus depèn de l'abundància dels ous.
Però les oques de les neus només ponen una niuada a l'any…
i l'han de defensar a vida o mort.
Una sola guineu pot pispar fins a 1.000 ous en una temporada.
Malgrat les pèrdues…
queden molts ous per covar.
Estan a ple estiu, però són a l'Àrtic.
Els anserins es queden amb la mare per estar calentons.
Però sota una ala no tenen gaire lloc.
El millor és no fer nosa
mentre desfilen habitants més grossos de la tundra.
Els caribús no són gaire perillosos,
però causen certs problemes.
Els ossos bruns els segueixen esperant obtenir un àpat fàcil.
I la seva presència provoca un enrenou a la colònia.
Qualsevol pollet que es creui amb ell acabarà trepitjat.
Cada cop hi ha més perill.
És hora que els pollets comencin a viure en marxa.
La família va cap a l'aigua, on estaran segurs.
Al cap de només vuit setmanes, mentre va minvant l'escalfor del sol,
els anserins volaran cap al sud per primer cop
fins arribar al golf de Mèxic.
GOLF DE MÈXIC
No tots els animals migren amb el canvi de les estacions.
Els lleons controlen cada any el mateix territori.
Aquest ramat africà del Serengeti depèn de l'arribada de les preses.
Ara mateix hi ha molta sequera
i les planures amb herba alta on viuen aquests lleons
estan gairebé buides.
Però això està a punt de canviar.
Cents de milers de nyus s'atansen ràpid cap a ells.
Tots plegats formen la migració més gran de la Terra.
El ramat menja fins a 5.000 tones d'herba al dia
i s'ha de mantenir en moviment.
Els lleons ja hi compten, amb això.
Aquesta herba seca alta té poc valor nutricional,
però el ramat l'ha de travessar.
I els lleons ho saben.
L'herba els serveix de mantell invisible.
Per evitar que detectin el seu flaire,
la lleona s'atansa en la direcció que bufa el vent.
Els sotja…
i s'atura.
Es rumia bé
cada moviment.
Si fa una passa en fals, sabran que és allà.
Qualsevol moviment de l'herba
suposaria una amenaça per al ramat.
És només una pintada.
Falsa alarma.
O potser no.
La lleona és gairebé al lloc perfecte.
A només 20 metres de l'objectiu.
Com que fa mesos que gairebé no menja, aquest aliment és crucial.
El ramat haurà d'aprofitar la migració al màxim
mentre creui aquesta zona.
Aviat els nyus hauran marxat del territori dels lleons,
cap al nord, buscant pastures fresques.
AGOST
Quan fa més calor a l'hemisferi nord és a l'agost.
AMÈRICA DEL NORD
A l'illa de Vancouver, al Canadà,
el cicle vital d'un animal depèn de les altes temperatures.
A trenc d'alba al llac Cedar
hi ha molt enrenou a les fondàries.
Els capgrossos s'amaguen tota la nit a les aigües fresques i profundes.
Ara que ja ha sortit el sol, es disposen a creuar el llac.
Al principi n'hi ha centenars.
I després, milers.
Neden cap a les aigües poc profundes on toca el sol.
Com que l'aigua està a cinc graus més que al fons del llac,
es transformaran de pressa en gripaus.
I quan es fa fosc,
tornen a les profunditats, on estan segurs.
Fins al matí següent.
Cada dia repeteixen el mateix camí.
Surt el sol,
neden,
mengen
i tot es repeteix.
Sembla perfecte.
Però n'hi ha que s'aprofiten d'aquesta rutina diària.
Els espiadimonis.
Aquests depredadors paren trampes
i tenen mandíbules extensibles.
Tenen una gana voraç.
Les sangoneres cegues vigilen el fons tèrbol.
Quan cacen alguna criatura…
li xuclen tota la sang.
Durant l'estiu,
els capgrossos continuen desplaçant-se cada dia.
I al cap d'unes setmanes…
comencen a semblar gripaus menuts.
Han crescut ràpid perquè han aprofitat l'energia solar.
Ara interrompen la rutina diària
i es disposen a endinsar-se al bosc.
Aquí, un cop més,
hi ha depredadors a l’aguait.
Les serps garroteres són expertes en menjar amfibis.
Rarament en tenen tants per triar com ara.
En veure el munt de gripaus menuts, les serps sovint s'aclaparen.
Els supervivents se separen bosc endins,
on es quedaran els propers quatre anys…
fins que sigui l'hora de tornar al llac per reproduir-se.
Quan arriba el solstici d'estiu queda poca neu al nord-oest del Pacífic.
L'aigua del desglaç omple els rius.
Transporten uns viatgers que fan
la travessada més extraordinària i esgotadora que fa qualsevol animal.
Els salmons vermells.
Estan remuntant el riu per propagar-se.
Després d'alimentar-se tres anys al mar de Bering,
troben el camí travessant centenars de km a l'oceà,
guiant-se pel camp magnètic terrestre
i per la seva habilitat sorprenent de reconèixer el gust del riu
en el que van sortir de l'ou.
Són un dels pocs peixos que passen de l'aigua salada a la dolça.
Durant el proper mes viatjaran 200 km riu amunt,
passant pel llac Iliamna, fins a les zones de fresa de més enllà.
LLAC ILIAMNA
És l'últim viatge que faran aquests salmons.
A mesura que s'endinsen al riu, paren de menjar…
i s'esforcen al màxim per lluitar contra el corrent.
Ni els ràpids ni les altes cascades els podran aturar.
Fa quatre setmanes que es desplacen i els comença a canviar el cos.
Els surten clapes vermelles als costats.
És el color de l'aparellament.
Com més vermells són, més fèrtils seran.
Al cap d'unes setmanes tenen un aspecte molt diferent.
Ara les mandíbules dels mascles tenen forma de ganxo.
Els servirà per atacar altres mascles.
Però les zones de fresa queden uns 100 km més enllà.
I, riu amunt,
hi ha depredadors preparats per interceptar-los.
Els ossos depenen de la travessada anual dels salmons
per engreixar-se de cara a l'hivern.
I, ara mateix, tenen un gana que fa por.
Quan un os adult està migrant, es pot menjar fins a 40 salmons al dia.
Els salmons són ràpids i àgils.
Però, com que l'aigua és cada cop menys profunda,
els ossos tenen més avantatge.
Uns quants quilòmetres riu amunt
els salmons arriben al llac Iliamna.
És un dels cursos d'aigua més pristins dels EUA.
Les zones de fresa són riu amunt.
Ara els salmons es queden quiets
mentre els ous de les femelles s'acaben de desenvolupar.
Encara no se'ls han acabat els maldecaps.
En aquest riu viuen les úniques foques d'aigua dolça del continent.
Tot i que els salmons fa vuit setmanes que no mengen,
neden més de pressa que aquests depredadors.
Les foques canvien d'estratègia
i s'amaguen als seus nassos.
Adoptant aquest comportament inusual
esperen que els salmons se'ls atansin.
El curiós és que no fan cas dels mascles que tenen al davant.
Van darrere de les femelles,
carregades d'ous molt nutritius.
Per cada salmó que atrapen,
se n'escapoleixen milers més.
Força masegats després d'un llarg viatge,
a la fi arriben a les zones de fresa.
Un cop aquí, els mascles i les femelles s'aparellen
i es barallen per alliberar els ous als millors llocs.
A la fi s'acoblen.
És l'últim cop que ho faran.
S'han escarrassat de debò per completar aquesta llarga migració.
I llavors es moren.
Els nutrients dels cossos en descomposició fertilitzen l'aigua.
Gràcies a aquest sacrifici, la propera generació
començarà amb molt bon peu.
OCEÀ ÀRTIC
És agost en ple territori àrtic.
Després de tres mesos de claror
gairebé no queda glaç marí.
Això li complica molt la vida a aquest os polar
i als seus cadells de vuit mesos.
Fa tres mesos caçaven foques grassonetes sobre el glaç.
Ara han de nedar sense parar durant dies
buscant qualsevol aliment que trobin.
Els ossos polars gasten cinc vegades més d'energia nedant que caminant.
Això li està passant factura al cadell més menut.
Li costa seguir el ritme.
Però la mare té massa gana i no el pot esperar més.
Ensuma menjar en algun racó de l'illa.
I les gavines capbussant-se a l'aigua són un senyal que és a prop.
Al carnívor terrestre més gros aquests pollets no l'alimenten gaire.
Però serien molt nutritius per als cadells…
si se'ls cruspeixen abans que desapareguin.
El cadell més feble no té gaire equilibri.
Quan hi arriba, ja és massa tard.
Com que hi ha tan poc menjar,
no tenen temps de descansar.
No és difícil enfilar-se de nou a les roques.
Els seus germans no s'hi han d'esforçar gaire.
Però després de nedar tant, al cadell més dèbil no li queden forces.
Com que no els pot seguir, s'espanta i va en la direcció equivocada.
Si rellisqués, cauria a les roques quinze metres més avall.
La mare no s'adona que el cadell té dificultats.
Està desesperada per trobar menjar.
El cadell només sobreviurà si es manté a prop de la mare.
Si s'endarrereix, es veurà obligada a abandonar-lo.
Se n'ha sortit.
I ara s'adona que haurà de continuar.
Aquest cadell tan menut potser no sobreviurà el viatge.
Com que a l'estiu el glaç marí es fon molt abans de l'habitual,
els ossos polars s'han de passar més temps nedant.
Com que estan acostumats a travessar el gel,
aquests canvis potser seran massa radicals.
SETEMBRE
A 6.000 km al sud de l'Àrtic,
el sol estiuenc escalfa les aigües poc profundes del golf Pèrsic.
Això fa que sigui el mar més calent del planeta.
GOLF PÈRSIC
L'escalfor atreu el peix més gran de l'oceà.
El tauró balena.
Després de recórrer milers de quilòmetres,
arriba al punt per gaudir de la font d'aliment més abundant de l'any…
i es dirigeix a un racó molt concret.
Les aigües de les plataformes petrolíferes d'Al Shaheen.
Com que de fet fan d'escull,
són la llar de centenars d'espècies.
Atès que està prohibit que passin vaixells a mig quilòmetre de cada plataforma,
s'hi creen refugis on els peixos poden fresar de manera segura.
Com ara les tonyines.
Però només es poden propagar quan l'aigua està a 25 graus o més.
A l'estiu, quan al golf l'aigua està més calenta,
s'hi apleguen i alliberen centenars de milions d'ous.
La superfície de l'aigua s'espesseix amb la fresa.
El tauró balena ha creuat els oceans precisament per aquesta raó.
Amb la boca d'un metre d'ample, s'empassa l'aigua per recollir els ous.
Més taurons s'afegeixen al festí.
Com que és el mar més calent del planeta,
després de menjar unes quantes hores cada matí
els taurons balena hauran de tornar a aigües més fresques.
En plena temporada de fresa n'hi ha fins a 100 per km quadrat.
És una de les reunions de taurons balena més nombroses del món.
El més sorprenent és que la primera es va registrar el 2010.
SÀHARA
Tornem al Serengeti.
Allà un milió de nyus i zebres encara estan en marxa.
Segueixen el Sol i la pluja buscant pastures fresques.
RIU MARA
I, entre aquesta gran multitud,
sorgeix una nova vida.
Aquest poltre i la seva família viatgen entre els nyus per estar segurs.
Com que només té quatre setmanes,
s'esforça cada dia per seguir el ritme del ramat.
I ara té davant l'obstacle més gros.
El riu Mara.
Les aigües de corrents ràpids es cobren la vida de 6.000 animals l'any.
Creuar el riu serà una prova difícil per a un poltre que no ha nedat mai.
El ramat s'atansa a la ribera.
Cap animal vol ser el primer a creuar-lo.
S'hi acumulen més animals
i van empenyent els que són davant.
Tan aviat creua el primer, s'obren les comportes.
Però el poltre i la seva família s'esperen.
Molts nyus són esclafats i després s'ofeguen.
Malgrat tot, les zebres s'aturen.
Amb tota la raó.
Hi ha cocodrils del Nil, de cinc metres de llargada.
Són dels més grossos d'Àfrica.
Aquests rèptils gegants potser no han menjat des de fa un any.
Amb tantes preses per triar, es poden permetre el luxe d'esperar.
Potser d'aquí a poc els cocodrils quedaran ben tips.
Però no és el cas.
A les zebres se'ls acaba la paciència.
S'han de quedar amb el ramat.
El poltre jove ha de nedar per salvar-se.
Subtítols: Cristina Casas Peregrina