Laysan.
Odlehlý ostrov v Tichém oceánu.
Je domovem tohoto mláděte albatrosa laysanského.
Je připraveno na svůj první let nad otevřený oceán.
Ale každá chyba může být osudová.
Žraloci tygří.
Vážili cestu dlouhou tisíc kilometrů,
aby dorazili právě včas na sezónu vyvádění mláďat.
Odlet pro něj bude tou nejnebezpečnější cestou v životě.
Ale jako první vyrážejí jeho sousedi, albatrosi černonozí.
Přistání na vodě.
Přesně na to žraloci čekají.
Teď je řada na něm.
Letní větry nabývají na síle
a podmínky konečně umožňují, aby roztáhlo křídla
a vzlétlo.
Poprvé v životě letí.
Ale když vítr náhle opadne,
k zemi jde i ptáče.
Bez větru
je bezmocné.
Velmi šťastný únik.
Vzlétlo.
Možná se pevniny nedotkne dalších pět let.
Nalétá stovky tisíc kilometrů přes oceán v cestě za potravou.
NAŠE PLANETA II
ZA SLUNCEM
Naši planetu pohání solární energie.
Sluneční paprsky k nám putují osm minut.
Ale kvůli sklonu Země nedopadají na její povrch rovnoměrně.
Sluneční energie přichází v různém množství
v různá roční období, v závislosti na místě.
A na severní polokouli
její nárůst spojený s létem
odstartuje nespočet cest.
ČERVENEC
Na začátku července
se květinovým loukám v Evropě
dostává více slunečního světla než kdykoli jindy v roce.
A proto mají včely napilno.
Jen málo živočichů využívá bohatství léta s větší pílí.
K výrobě pouhého půl kila medu
musí včelstvo nalétat 90 000 kilometrů
a navštívit přes milion květů.
A my z jejich tvrdé práce těžíme už tisíce let.
V tomto úlu v Německu
spolupracuje 60 000 včel jako jeden superorganismus.
A díky tomu, že větší včelí matka klade vajíčko každých 30 sekund,
včelstvo nyní praská ve švech.
V tomto úlu se vyvíjí odhadem dalších 40 000 včel.
A pro všechny tu zkrátka není dost místa.
Superorganismus se musí rozdělit.
Včely, které úl opouštějí, se scházejí u vchodu.
A když dosáhnou kritického počtu, začnou se rojit.
Musí najít nový domov.
Ale první zastávka je jen mezipřistání poblíž úlu.
Během několika minut se 30 000 včel shromáždí kolem matky,
kterou nyní roj chrání.
Mimo úl je ohrožují živly.
Spěchají tedy na nové bydlení.
Průzkumnice-ubytovatelky se vydávají hledat vhodný domov.
Dutinu stromu, která bude mít správnou velikost, výšku i úhel ke slunci.
Tohle by byla možnost.
Ale příliš ve stínu.
Moc malá.
Ta už je zabraná.
A co tahle?
Vypadá to slibně.
Ano, tahle bude dobrá.
Takže zpátky k roji,
přesvědčit zbytek včelstva.
A to se dělá formou tanečku.
Úhel jejího tance vůči slunci
ostatním řekne, kde dutinu hledat,
zatímco délka tance informuje o tom, jak je daleko.
A čím lepší místo, tím energičtější výkon.
Své nálezy přilétají propagovat i ostatní.
Ale jejich pohyby s těmi jejími nesnesou srovnání.
Zájem kolem ní narůstá.
A na obhlídku nové dutiny vyrážejí další včely.
Výběr bydlení je skupinová spolupráce.
Zdá se, že souhlasí,
a vrací se podělit se o zprávu se zbytkem roje.
Znamená to, že se ubytovatelky musí postupně dotknout každé včely.
Ač je to neuvěřitelné, za pouhou půl hodinu
je všech 30 000 včel připraveno k odletu.
Když dorazí na místo, rozptylují včely v lese své feromony,
aby k novému hnízdu pomohly nasměrovat ostatní.
Na nové místo přilétají další a další.
Všechny se zapojují do šíření chemické zprávy.
Během několika hodin se přesunul celý roj.
Včely se takto mohou stěhovat jen tehdy,
když jim sluneční energie poskytne dostatek potravy,
aby dokázaly včelstvo znovu vybudovat od nuly.
Takže v příštích týdnech
budou muset být pilné jako…
inu, jako včeličky.
KANADA
Čím jdeme v červenci dál na sever,
tím víc je denního světla.
A na velmi krátkou dobu
tento nárůst sluneční energie
promění arktickou tundru v žírné travnaté pláně.
Přitáhne přes milion hus sněžních.
Přeletěly napříč Severní Ameriku,
překonaly na pět tisíc kilometrů.
Sem se přiletěly pářit.
Arktická léta jsou krátká,
a tak začnou husy ihned klást vejce.
Samice sedí na hnízdě jako přikovaná,
zatímco samec hlídá, aby se nepřiblížil nepřítel.
A nemusí čekat dlouho.
Lišky polární tu žijí po celý rok.
Návrat hus netrpělivě očekávaly.
Přežití lišky závisí na stálém přísunu vajec.
Husy sněžní však kladou vejce jen jednou ročně.
A na jejich ochranu nasazují život.
Přesto jedna liška dokáže v sezóně ukrást přes tisíc vajec.
Navzdory ztrátám
se ze spousty vajec vylíhnou ptáčata.
Je sice vrchol léta, ale stále jsme v Arktidě.
Housata se proto drží u matky, aby se zahřála.
Ale prostor pod křídlem je omezený.
Přesto je lepší se držet stranou,
když kolem procházejí větší obyvatelé tundry.
Sami sobi polární nepředstavují riziko.
Ale přinášejí s sebou problémy.
V naději na snadný úlovek je pronásledují medvědi grizzly.
A jejich přítomnost vyvolala v kolonii rozruch.
Slupne každé mládě, které se mu ocitne v cestě.
Se stupňujícím se nebezpečím
je načase, aby se housata připravila na cestu.
Rodina míří do bezpečí, k vodě.
Za pouhých osm týdnů, až tu začne sluneční energie slábnout,
se housata vydají na svůj první let na jih,
až do Mexického zálivu.
MEXICKÝ ZÁLIV
Se změnou ročních období však nemigrují všechna zvířata.
Lvi ovládají stejné území po celý rok.
Tudíž tato smečka ve východoafrickém Serengeti
spoléhá na to, že kořist přijde za ní.
Právě teď je vrchol období sucha
a rozlehlé travnaté pláně, kde lvi žijí,
jsou poměrně pusté.
To se však brzy změní.
Míří k nim stovky tisíc pakoní.
Účastní se největší suchozemské migrace na Zemi.
Stádo denně spořádá téměř pět tisíc tun trávy,
což znamená, že musí být neustále v pohybu.
Na to lvi spoléhají.
Vysoká suchá tráva nemá velkou výživovou hodnotu,
ale stádo jí musí projít.
A lvi to vědí.
Tráva jim slouží jako velmi účinný neviditelný plášť.
Aby pakoni nezachytili její pach,
blíží se lvice proti směru větru.
Sleduje.
A zastaví se.
Každý pohyb
zvažuje.
Jediný neopatrný krok může její přítomnost prozradit.
Jakýkoli pohyb v trávě
může být pro stádo potenciální hrozbou.
Je to jen perlička.
Falešný poplach.
Nebo možná ne.
Je v téměř dokonalé pozici.
Pouhých dvacet metrů od cíle.
Po měsících střídmé stravy je to životně důležitá porce.
Smečka musí migrace využít naplno,
dokud tudy probíhá.
Brzy stáda lví území opustí
a přesunou se na sever v nekonečné cestě za novou pastvou.
SRPEN
V srpnu je na severní polokouli nejtepleji.
A na kanadském ostrově Vancouver
žije živočich, jehož životní cyklus je na těchto vyšších teplotách závislý.
Nad jezerem Cedar se rozednívá
a v jeho hlubinách se něco hýbe.
Pulci se tu celé noci skrývají v hluboké studené vodě.
Teď, když vyšlo slunce, se vypravili přes jezero.
Zpočátku jsou jich stovky.
Pak tisíce.
Všichni míří do prosluněných mělčin.
Tady je voda o pět stupňů teplejší než v hlubinách jezera,
což urychlí jejich přeměnu na ropuchy.
Ale když padne noc,
vrací se do bezpečí hlubin.
Až do dalšího rána.
Cestu opakují každý den.
Slunce.
Plavat.
Nakrmit se.
A znova.
Zdá se to být dokonalé.
Až na to, že jejich pravidelného režimu využívají jiní.
Larvy vážek.
Tito predátoři přepadají ze zálohy.
Mají vymrštitelný dolní pysk.
A nenasytný apetit.
Bahnité dno hlídají slepé pijavice.
Jakmile něco chytí,
vysají z toho krev.
Celé léto
pulci pokračují v každodenní kyvadlové dopravě.
Dokud po pár týdnech…
nezačnou vypadat jako malinké ropuchy.
Díky využívání sluneční energie vyrostli rychle.
Nyní svůj každodenní rytmus ukončí
a připraví se na cestu do lesa.
I tady
čekají predátoři.
Tyto užovky se na obojživelníky specializují.
Zřídkakdy však mají tak bohatou nabídku jako teď.
Nakonec však mladé ropuchy hady přemůžou čistě početně.
Ty, co přežily, se rozptýlí po lese,
kde stráví další čtyři roky.
Dokud nepřijde čas vrátit se k jezeru, aby se rozmnožily.
Do půlky léty zmizí z pobřeží Pacifiku na severozápadě Ameriky poslední sníh.
Voda z roztálého sněhu plní řeky, připravené nést cestující,
kteří absolvují snad nejpozoruhodnější a nejnáročnější cestu,
jakou kdy jaké zvíře podniká.
Lososi nerka.
Míří proti proudu řeky, aby se rozmnožili.
ALJAŠKA
Po třech letech, kdy se krmili v Beringově moři,
si najdou cestu přes stovky kilometrů oceánu,
vedeni magnetickým polem Země
a svou ohromující schopností rozpoznat chuť řeky,
v níž se vylíhli.
Patří mezi jedny z mála ryb na světě, jež mohou přejít ze slané vody do sladké.
A během příštího měsíce
překonají 200 kilometrů proti proudu,
přeplují jezero Iliamna a dosáhnou rodného trdliště.
Je to poslední cesta, kterou tito lososi v životě podniknou.
Když vplují do řeky, přestanou žrát.
Veškerou energii vynaloží na boj s proudem.
Ani prudké peřeje a vysoké vodopády je nezastaví.
Po čtyřech týdnech tahu
se jejich těla začnou měnit.
Boky se jim rozzáří dočervena.
To jsou jejich třecí barvy.
Čím je ryba červenější, tím je v lepší kondici.
Po několika dalších týdnech jsou téměř k nepoznání.
Čelisti samců se přemění na hákovité zobáky,
které využijí při boji o samice.
Ale jejich trdliště je stále ještě téměř sto kilometrů daleko.
A kus dál proti proudu
na ně čekají predátoři, připravení je zastavit.
Medvědi jsou na každoročním tahu lososů závislí.
Musí se vykrmit před nadcházející zimou.
A právě teď mají obrovský hlad.
Během migrace
dokáže dospělý medvěd spořádat 40 lososů denně.
Lososi jsou rychlí a obratní.
Ale čím je voda mělčí,
tím více situace nahrává medvědům.
Několik kilometrů proti proudu
ryby konečně dosáhly jezera Iliamna.
Jedné z posledních nedotčených vodních ploch v Americe.
Jejich trdliště se nacházejí kousek proti proudu.
Ale prozatím lososi nerka zůstávají tady, než samičí vajíčka dokončí svůj vývoj.
Ale problémy ještě nejsou u konce.
V těchto vodách žijí jediní sladkovodní tuleni v Americe.
Lososi sice už osm týdnů nic nepozřeli,
přesto dokážou těmto predátorům uplavat.
Tuleni mění strategii
a začnou se schovávat přímo na očích.
Takové chování se vidí jen zřídka.
Čekají, až lososi přijdou k nim.
Překvapivě ignorují samce přímo před sebou.
Jdou po samicích,
které jsou plné kalorických vajíček.
Ale na každého uloveného lososa
připadají tisíce, kteří proplují.
Pomlácení a pošramocení po dlouhé cestě
konečně dorazili na svá trdliště.
Tady se samci a samice spárují
a společně bojují o nejlepší místa ke tření.
Konečně páření.
Podaří se jim to jen jedinkrát v životě.
Této velkolepé migraci dali všechno.
Jejich životy končí.
Živiny z jejich rozkládajících se těl obohatí vodu.
Oběť, která příští generaci zajistí ty nejlepší startovní podmínky.
SEVERNÍ LEDOVÝ OCEÁN SKANDINÁVIE
Srpen ve vysoké Arktidě.
Po třech měsících nepřetržitého denního světla
zbylo z mořského ledu jen málo.
To ztěžuje život této lední medvědici
a jejím osmiměsíčním mláďatům.
Před třemi měsíci lovili na ledu tučné tuleně.
Teď musí nepřetržitě plavat celé dny
a snažit se najít alespoň nějakou potravu.
Lední medvědi plaváním spotřebují pětkrát víc energie než chůzí.
A to si začíná vybírat daň na menším medvíděti.
Je pro něj těžké držet krok.
Ale matka je příliš hladová, než aby dlouho čekala.
Někde na ostrově cítí potravu.
Střemhlav se vrhající rackové jsou známkou toho, že je blízko.
Pro největšího suchozemského masožravce
tato ptáčata nestojí za řeč.
Ale pro mláďata by byla významnou vzpruhou,
kdyby k nim dokázala sejít, než budou pryč.
Slabší mládě nenašlapuje s velkou jistotou.
Než je dožene, už je pozdě.
Když je potrava tak vzácná,
není čas na odpočinek.
Výstup zpátky nahoru by měl být snadný.
Alespoň jeho sourozenec ho zvládá s klidem.
Ale slabšímu medvíděti po dlouhém plavání dochází energie.
Nezvládá držet krok, a tak zpanikaří a vyrazí špatným směrem.
Uklouznutí by znamenalo patnáctimetrový pád na skály pod ním.
Matka jeho potíže nezaznamenala,
tak zoufale prahne po dalším žrádle.
Jeho přežití je na blízkosti matky závislé.
Jestli nebude stíhat její tempo, bude ho muset opustit.
Dokázal to.
Jen aby zjistil, že musí pokračovat dál.
Tuto cestu mládě nemusí přežít.
Jak letní mořský led taje dřív než v minulosti,
musí lední medvědi plavat větší část roku.
Pro zvířata zvyklá cestovat po ledu
mohou být tyto změny až příliš velké.
ZÁŘÍ
Šest tisíc kilometrů jižně od Arktidy
ohřívá letní slunce mělké vody Perského zálivu,
čímž se zdejší moře stává tím nejteplejším na světě.
PERSKÝ ZÁLIV
To přitahuje největší oceánskou rybu.
Žraloka obrovského.
Po cestě dlouhé tisíce kilometrů
dorazil právě včas na jednu z největších hostin roku.
A má namířeno na konkrétní místo.
Do vod ropných polí Al-Šáhín.
Plošiny fungují jako útesy
a jsou domovem pro stovky druhů.
Do okruhu půl kilometru od každé plošiny nesmí žádné lodě,
a tak tu vznikají mořské rezervace, kde se ryby mohou nerušeně množit.
Patří k nim i tuňáci.
Rozmnožují se jen při teplotě vody 25 stupňů Celsia a víc.
A proto se tu v létě, kdy je záliv nejteplejší,
shromáždí a vypustí stovky milionů vajíček.
Hladina je tak plná jiker.
Proto sem žralok obrovský vážil cestu přes oceány.
Metr širokou tlamou vpouští dovnitř vodu
a sbírá vajíčka.
Na hody připlouvají i další žraloci.
Ale toto je nejteplejší moře na Zemi.
Po každodenním ranním krmení trvajícím několik hodin
musí žraloci obrovští zpátky do chladnějších hlubin.
Na vrcholu třecí sezóny
jich tu může být víc než sto na kilometr čtvereční.
Jde o jedno z největších shromáždění žraloků obrovských na Zemi.
Je o to pozoruhodnější, že bylo poprvé zaznamenáno až v roce 2010.
Jsme zpátky v Serengeti.
Miliony pakoní a zeber jsou stále v pohybu.
Míří za sluncem a deštěm a hledají novou pastvu.
ŘEKA MARA
Uprostřed davu
je nový život.
Toto hříbě zebry a jeho rodina cestují mezi pakoni kvůli bezpečí.
Jsou mu teprve čtyři týdny
a udržet krok se stádem je každodenní boj.
Ale největší překážka ho teprve čeká.
Řeka Mara.
Její prudké vody
si každý rok vyžádají životy šesti tisíc zvířat.
Přebrodit ji bude pro hříbě, které nikdy neplavalo, velkou zkouškou.
Stádo se blíží k břehu řeky.
Nikdo nechce jít první.
Ale s přibývajícími kusy
roste tlak na ty vpředu.
Jakmile se odváží první, jako by se spustila stavidla.
Ale hříbě a jeho rodina čekají.
V tlačenici se mnoho pakoňů utopí.
Zebry se stále drží zpátky.
A z dobrého důvodu.
Pětimetroví krokodýli nilští.
Patří k největším v Africe.
Tito obří plazi možná naposledy žrali loni touto dobou.
Mají na výběr z tolika cílů,
že nemusí nikam spěchat.
Možná se krokodýli brzy nasytí.
Takové štěstí zebry nemají.
Už nemůžou dále čekat.
Musí se držet stáda.
Mladé hříbě teď bude muset plavat o život.
Překlad titulků: Barbora Vrbová