Laysan.
En fjerntliggende ø i Stillehavet.
Her lever denne Laysanalbatros-unge.
Han er klar til at flyve til det åbne hav.
Men der er ikke plads til fejl.
Tigerhajer.
De har svømmet 1.000 kilometer for at nå herhen
og ankommer lige i tide til flyvesæsonen.
Afgangen bliver hans livs farligste rejse.
Men det er hans naboer, sortfodede albatros-unger,
som flyver først.
Landing med et plask.
Lige, hvad hajerne venter på.
Nu er det hans tur.
Sommervinden tager til i styrke,
og forholdene er endelig perfekte til, at han kan sprede sine vinger
og flyve.
Han er i luften for første gang i sit liv.
Men da vindstyrken pludselig falder…
…gør ungen det også.
Uden vind
er han hjælpeløs.
Han er heldig at undslippe.
Han flyver.
Han rører måske ikke land igen i fem år,
mens han rejser hundredtusindvis af kilometer
over havet på jagt efter føde.
KAPITEL TO: SOLENS KRAFT
Vores planet er soldrevet.
Det tager solens stråler otte minutter at nå os.
Men på grund af Jordens hældning rammer de ikke dens overflade jævnt.
Denne solenergi ankommer i forskellige mængder
på forskellige tidspunkter af året, afhængigt af hvor den rammer.
Og på den nordlige halvkugle
vil den kæmpe stigning, sommeren bringer,
udløse utallige rejser.
I begyndelsen af juli
modtager Europas blomstermarker mere sollys
end på nogen anden tid af året.
Og det gør det til en travl tid for honningbier.
Få dyr arbejder hårdere for at udnytte sommerens rigdom.
For at lave et halvt kilo honning
skal en koloni af bier flyve 90.000 kilometer
og besøge over en million blomster.
Og vi har udnyttet deres arbejde i tusindvis af år.
I denne bikube i Tyskland
arbejder 60.000 bier sammen som en superorganisme.
Og når den større dronning lægger et æg hvert 30. sekund,
er kolonien ved at gå op i sømmene.
Der kan være 40.000 bier under udvikling i bikuben.
Og der er ikke plads nok til dem alle.
Superorganismen må opdele sig.
De afrejsende samles ved indgangen.
Når flokken bliver kritisk stor, begynder de at sværme.
De skal finde et nyt hjem.
Men det første stop er bare et mødested i nærheden af bikuben.
På få minutter samles 30.000 bier omkring dronningen,
som nu er beskyttet af sværmen.
Ude i det fri er de sårbare over for elementerne.
Så de må skynde sig at finde et nyt sted at bo.
Spejdere flyver ud for at lede efter et passende hjem.
Et træhul, som har den rette størrelse, højde og vinkel mod solen.
Det her er en mulighed.
Men for meget skygge.
For lille.
Allerede taget.
Hvad med det her?
Det ser lovende ud.
Ja, det vil passe fint.
Så, tilbage til mødestedet
for at overbevise resten af kolonien.
Og det gør hun ved at danse.
Vinklen på hendes vrikkedans i forhold til solen fortæller dem,
hvilken retning hullet findes,
og varigheden fortæller dem, hvor langt væk det er.
Jo bedre stedet er, desto mere intens er hendes optræden.
Andre vender tilbage for at reklamere for deres fund.
Men deres dans er ingenting sammenlignet med hendes.
Interessen vokser omkring hende.
Og flere bier tager ud for at undersøge det nye hul.
Det er husjagt i flok.
De er vist enige.
De vender tilbage for at sprede nyheden til resten af sværmen.
For at gøre det skal spejderne røre hver bi.
Og utroligt nok, efter kun en halv time
er alle 30.000 klar til afgang.
Ved ankomsten sprøjter hver bi et feromon over skoven,
som hjælper andre med at finde det nye sted.
Flere og flere ankommer til det nye sted.
Alle deltager i at sprede det kemiske budskab.
Inden for få timer har hele sværmen gjort det.
Bier kan kun bevæge sig sådan her,
når solens energi giver dem nok føde
til at genopbygge deres koloni fra bunden.
Så de næste par uger
må de suse rundt som en bi.
Jo længere mod nord man bevæger sig i juli,
desto mere dagslys er der.
Og i en kort periode
vil denne stigning i solenergi
forvandle den arktiske tundra til en frodig græsslette
og tiltrække over en million snegæs.
De har krydset hele Nordamerika,
en distance på 5.000 kilometer,
og de er kommet herhen for at yngle.
De arktiske somre er korte,
så gæssene begynder straks at lægge æg.
Hunnen sidder stille på reden.
Mens hannen holder udkig efter fjender.
Og han skal ikke vente længe.
Polarræve lever her året rundt,
og de venter spændt på, at gæssene vender tilbage.
Rævens overlevelse afhænger af en jævn forsyning af æg.
Men snegæs lægger kun et kuld om året.
Og de forsvarer det med deres liv.
Ikke desto mindre kan en enkelt ræv stjæle over 1.000 æg på en sæson.
På trods af disse tab…
…klækkes der mange æg.
Det er midt om sommeren, men det er stadig Arktis.
Så gæslingerne bliver hos mor for at holde varmen.
Men der er ikke meget plads under én vinge.
Men det er stadig bedre at holde sig væk,
når tundraens større beboere passerer.
Rensdyr udgør en lille risiko i sig selv.
Men de fører problemer med sig.
Gråbjørne følger efter dem i håb om et let måltid.
Og deres tilstedeværelse skaber røre i kolonien.
Enhver unge på dens vej bliver suget op.
Det begynder at blive farligt,
så ungerne må starte deres liv på farten.
Familien søger sikkerhed på vandet.
Om kun otte uger, når solens kraft begynder at aftage her,
starter gæslingernes første flyvetur sydpå
helt ned til Den Mexicanske Golf.
DEN MEXICANSKE GOLF
Ikke alle dyr vandrer, når årstiderne skifter.
Løver kontrollerer det samme område år efter år.
Så denne flok i østafrikanske Serengeti er afhængig af, at byttet kommer til den.
Lige nu er det midt i tørketiden,
og græssletterne, hvor løverne lever,
er relativt øde.
Men det forandrer sig snart.
Mod dem løber hundredtusindvis af gnuer.
Sammen udgør de den største landvandring på Jorden.
Flokken æder sig gennem næsten 5.000 ton græs om dagen,
hvilket betyder, at de skal bevæge sig.
Noget, løverne har regnet med.
Det høje, tørre græs indeholder ikke meget næring,
men flokken skal passere det.
Og det ved løverne.
Græsset er en effektiv usynlighedskappe.
For at forhindre, at de dufter hende,
nærmer løvinden sig i medvind.
Sniger sig frem.
Og standser.
Alle bevægelser
overvejes.
Et uforsigtigt skridt kan afsløre hendes tilstedeværelse.
Enhver forstyrrelse i græsset
kan være en potentiel trussel for flokken.
Det er bare en perlehøne.
Falsk alarm.
Eller måske ikke.
Hun er næsten perfekt placeret.
Kun 20 meter fra målet.
Efter flere måneder med lidt føde er dette et vigtigt måltid.
Flokken må benytte sig af de vandrende dyr,
mens de passerer.
Dyrene forlader snart løvernes territorium
og vandrer mod nord i deres evige jagt på frisk græs.
I august er der varmest på den nordlige halvkugle.
Og på Canadas Vancouver Island lever et dyr,
hvis livscyklus afhænger af de højere temperaturer.
Ved daggry i Cedar Lake
rører noget sig i dybet.
Haletudser tilbringer nætterne med at gemme sig i det dybe, kolde vand.
Nu, hvor solen står op, svømmer de gennem søen.
Først i hundredvis.
Så tusindvis.
Alle er på vej mod det solbeskinnede lave vand.
Her er vandet fem grader varmere end i søens dybe vand,
og det vil fremskynde deres forvandling til tudser.
Når natten falder på,
svømmer de tilbage i sikkerhed i dybet.
Indtil næste morgen.
Hver dag gentager de rejsen.
Sol.
Svøm.
Æd.
Gentag.
Det virker perfekt.
Bortset fra, at andre udnytter deres daglige rutine.
Guldsmede-larver.
De er bagholdsrovdyr
med udskydelige kæber.
Og de har en glubsk appetit.
Blinde igler patruljerer mudderbunden.
Når de fanger noget…
…suger de blodet ud.
Hele sommeren
fortsætter haletudsernes daglige pendling.
Indtil, efter nogle uger…
…de begynder at ligne små tudser.
Ved at udnytte solens energi er de vokset hurtigt.
Nu stopper de den daglige rutine
og gør klar til at rejse ind i skoven.
Også her
venter rovdyr.
Strømpebåndsslanger er specialister i at æde padder.
Men de har sjældent så stort et udvalg som her.
Til sidst formår de mange tudser at overvinde slangerne.
De overlevende spreder sig i skoven,
hvor de tilbringer de næste fire år.
Indtil de skal tilbage til søen for at yngle.
Ved midsommer er der kun lidt sne tilbage i Amerikas nordvestlige Stillehavsregion.
Smeltevand fylder floderne,
klar til at bære rejsende, som begiver sig ud på
den mest ekstraordinære og krævende rejse for alle dyr.
Rødlaks.
Og de er på vej op ad floden for at gyde.
Efter tre år med at æde i Beringhavet
finder de vej gennem hundredvis af kilometer hav,
styret af Jordens magnetfelt
og deres forbløffende evne til at genkende smagen af floden,
hvor de klækkede.
De er en af få fisk i verden, som kan bevæge sig fra saltvand til ferskvand.
Og i løbet af den næste måned svømmer de 200 kilometer mod strømmen
forbi Lake Iliamna til deres gydesøer lige forbi den.
Det er den sidste rejse, disse laks nogensinde foretager.
Når de kommer ind i floden, holder de op med at æde…
…og bruger al deres energi på at kæmpe mod strømmen.
Hurtige strømme og høje vandfald stopper dem ikke.
Efter fire ugers rejse
begynder deres kroppe at forandre sig.
En rød farve breder sig på deres flanker.
Det er deres ynglefarver.
Jo rødere fisken er, desto bedre form er den i.
Et par uger senere kan de knap genkendes.
Hannernes kæber er blevet forvandlet til næb med kroge,
som de bruger til at kæmpe om en mage.
Men deres gydesøer er stadig næsten 100 kilometer væk.
Og lige oppe ad floden
er rovdyr klar til at opsnappe dem.
Bjørne er afhængige af den årlige laksevandring
som opfedning før den kommende vinter.
Og lige nu er de meget, meget sultne.
Under vandringen
kan en voksen bjørn æde 40 laks om dagen.
Laksene er hurtige og smidige.
Men da vandet bliver lavere…
…får bjørnene en fordel.
Flere kilometer oppe ad strømmen
når fiskene endelig Lake Iliamna,
en af de sidste uberørte vandveje i Amerika.
Deres gydesøer ligger lige oppe ad strømmen.
Men rødlaksene bliver her,
mens hunnens æg fuldender deres udvikling.
Men deres problemer er ikke forbi.
I dette vand lever de eneste ferskvands-sæler i Amerika.
Laksene har ikke ædt i otte uger,
men de kan stadig svømme fra disse rovdyr.
Sælerne skifter strategi
og begynder at gemme sig åbenlyst.
I en sjældent set adfærd
venter de på, at laksene kommer til dem.
Overraskende nok ignorerer de hannerne lige foran sig.
De vælger hunnerne,
som er fyldt med kalorierige æg.
Men for hver laks, som bliver taget,
slipper tusindvis igennem.
Forslåede og mærkede efter den lange rejse
er de endelig nået til deres gydesøer.
Efter ankomsten finder hanner og hunner sammen i par
og kæmper sammen om de bedste reder.
Endelig parrer de sig.
Det er den eneste gang, de nogensinde gør det.
De har givet alt for at fuldføre den store vandring.
Deres liv er forbi.
Næringsstofferne fra deres rådnende kroppe befrugter vandet.
Et offer, som sikrer, at den næste generation
får den bedste start i livet.
DET ARKTISKE OCEAN
August i Højarktis.
Efter tre måneders konstant dagslys er der ikke meget tilbage af havisen.
Og det gør livet svært for denne isbjørn
og hendes otte måneder gamle unger.
For tre måneder siden jagtede de spækrige sæler på isen.
Nu er de tvunget til at svømme konstant i dagevis
på jagt efter den føde, de kan finde.
Isbjørne bruger fem gange mere energi på at svømme end at gå.
Og det begynder at udmatte hendes mindste unge.
Han har svært ved at følge med.
Men hans mor er for sulten til at vente alt for længe.
Hun kan lugte føde et sted på øen.
Og de dykkebombende måger viser, at hun er tæt på.
For den største landkødæder på Jorden
udgør fugleungerne ikke et stort måltid.
Men de vil være et nødvendigt skud energi for hendes unger…
…hvis de kan nå derned, før de forsvinder.
Den svage unge er ikke sikker på fødderne.
Da han når derned, er det for sent.
Med så lidt føde
er der ikke tid til at hvile.
Det bør være let at klatre op igen.
Hans søskende lader til at klare det.
Men efter den lange svømmetur har den svage unge meget lidt energi.
Han kan ikke følge med og går i panik
og klatrer i den forkerte retning.
Hvis han glider her, kan han falde 15 meter ned på klipperne under sig.
Mor lægger ikke mærke til hans problemer.
Så desperat er hun efter endnu et måltid.
Hans overlevelse afhænger af, at han bliver tæt på sin mor.
Hvis han ikke kan følge med, bliver hun tvunget til at forlade ham.
Han klarede det.
Kun for at opdage, at han skal fortsætte.
Det er en rejse, som ungen måske ikke overlever.
Når isen på sommerhavet smelter tidligere end nogensinde før,
må isbjørne tilbringe mere af året med at svømme.
For dyr, som er vant til at gå over isen,
kan forandringerne være for store.
6.000 kilometer syd for Arktis
opvarmer sommersolen også det lave vand i Den Persiske Bugt
og gør havet her til det varmeste på planeten.
Og det tiltrækker havets største fisk.
Hvalhajen.
Efter en rejse på tusindvis af kilometer
er den ankommet lige i tide til en af årets bedste fødebegivenheder…
…og den svømmer et bestemt sted hen.
Vandet i Al Shaheen-oliefeltet.
Platformene fungerer som rev
og udgør et hjem for hundredvis af arter.
Ingen fartøjer er tilladt inden for en halv kilometer fra hver platform,
så der skabes havreservater, hvor fisk kan gyde i sikkerhed.
Deriblandt tun.
De kan kun yngle, når vandet er 25 grader eller varmere.
Så om sommeren, når der er varmest i bugten,
samles de og udløser flere hundrede millioner af æg.
Vandets overflade bliver tyk af æg.
Og det er det, hvalhajen har krydset havene for.
Når den indtager vand gennem sin meterbrede mund,
samler den æggene.
Flere hajer ankommer til festen.
Men det er det varmeste hav på Jorden.
Efter at have ædt i et par timer hver morgen,
må hvalhajerne vende tilbage til den kølige dybde.
Midt i gydesæsonen
kan der være over 100 per kvadratkilometer.
Det er en af de største samlinger af hvalhajer på planeten.
Og endnu mere bemærkelsesværdigt blev det filmet for første gang i 2010.
Tilbage i Serengeti
løber en million gnuer og zebraer stadig
og følger solen og regnen på jagt efter frisk græs.
Og i skaren findes
nyt liv.
Dette zebraføl og hans familie går blandt gnuer som sikkerhed.
Han er kun fire uger gammel,
og det er en daglig kamp at holde trit med flokken.
Men hans største forhindring findes lige fremme.
Marafloden.
Dens hurtigt strømmende vand
kræver 6.000 dyreliv om året.
At krydse den bliver en stor prøve for et føl, som aldrig har svømmet før.
Flokken nærmer sig flodkanten.
Ingen vil være den første til at krydse.
Men når antallet stiger,
øges presset på de forreste.
Når en af dem løber,
åbner sluserne sig.
Men føllet og hans familie venter.
Mange gnuer drukner i kaosset.
Zebraerne venter stadig.
Og med god grund.
Fem meter lange Nilkrokodiller.
Blandt de største i Afrika.
Disse gigantiske krybdyr har måske ikke ædt siden sidste år.
Med så mange mål at vælge imellem
har de råd til at tage sig god tid.
Snart, måske,
har krokodillerne fået nok.
Så heldige er de ikke.
Zebraerne kan ikke vente længere.
De må følge med flokken.
Så det unge føl må nu svømme for livet.
Tekster af: Mila Tempels