Laysan.
En avsidesliggende øy i Stillehavet.
Denne laysanalbatross-kyllingens hjem.
Han er klar til jomfruturen mot åpent hav.
Men det er ikke rom for feil.
Tigerhaier.
De har reist 1000 kilometer for å komme hit
akkurat i tide for å være der når ungene skal lære seg å fly.
Å dra herfra vil bli hans livs farligste reise.
Men det er naboene hans, svartfotede albatrosskyllinger,
som drar først.
Et mageplask.
Akkurat det haiene venter på.
Nå er det hans tur.
Når sommervindene er sterke nok,
ligger forholdene endelig til rette for at han kan spre vingene
og fly.
Han er luftbåren for første gang i livet.
Men når vinden plutselig forsvinner…
…faller kyllingen ned.
Uten vind
er han hjelpeløs.
Han var heldig og unnslapp.
Han tar av.
Han vil kanskje ikke røre land igjen på fem år,
siden han skal reise flere hundre tusen kilometer
over havet på leting etter mat.
OUR PLANET – VÅRT UTROLIGE HJEM
KAPITTEL 2: DE FØLGER SOLEN
Planeten vår er soldrevet.
Solstrålene bruker åtte minutter på å nå oss.
Men siden jorda heller, treffer de ikke overflaten jevnt.
Denne solenergien kommer i varierende mengder
på ulike tidspunkter av året, alt etter hvor den treffer.
Og på den nordlige halvkule
setter den store økningen om sommeren
i gang utallige reiser.
JULI
Tidlig i juli
får Europas blomsterenger mer sol
enn ellers i året.
Det gjør det til en travel tid for honningbier.
Få dyr jobber hardere for å utnytte sommerens overflod.
For å lage bare en halv kilo honning
må en bikoloni fly 90 000 kilometer
og besøke over en million blomster.
Og vi har utnyttet arbeidet deres i tusenvis av år.
I denne kuben i Tyskland
jobber 60 000 bier sammen som én superorganisme.
Og når den større dronningen legger et egg hvert tredje sekund,
er det en koloni som nå er fullpakket.
Det kan være 40 000 bier til som vokser i denne kuben.
Og det er ikke plass til alle.
Superorganismen må splittes.
De som skal forlate samles ved inngangen.
Og når de har nådd en kritisk masse, begynner de å sverme.
De må finne et nytt hjem.
Men første stopp er bare et knutepunkt nært kuben.
På få minutter samler 30 000 bier seg rundt dronningen,
som nå er skjermet av svermen.
Ute i det fri er de sårbare for elementene.
Så nå haster det med å finne et nytt sted å bo.
Speidere drar for å se etter et passende hjem.
Et hull i et tre som har riktig størrelse, høyde og vinkel i forhold til sola.
Dette er en mulighet.
Men for skyggefullt.
For lite.
Opptatt.
Hva med dette?
Det ser lovende ut.
Ja, dette passer fint.
Så det bærer tilbake til knutepunktet
for å overbevise resten av kolonien.
Og det gjør hun ved å danse.
Vinkelen på vrikkingen hennes i forhold til sola
forteller dem hvilken retning hullet ligger i,
mens varigheten forteller dem hvor langt det er dit.
Og jo bedre stedet er, jo mer intens er opptredenen.
Andre kommer tilbake for å annonsere funnene sine.
Men de har ikke noe å stille opp med mot henne.
Interessen vokser rundt henne.
Og flere bier drar for å sjekke det nye hullet.
Det er husjakt ved komité.
De er visst enige,
og de kommer tilbake for å spre nyheten til resten av svermen.
Det gjør speiderne ved å berøre hver bie, én etter én.
Og utrolig nok, på bare en halv time
er alle 30 000 klare til å dra.
Ved ankomst vifter hver bie et feromon utover skogen,
noe som hjelper andre å finne det nye stedet.
Flere og flere kommer til det nye stedet.
Alle blir med på å spre det kjemiske budskapet.
I løpet av noen timer har hele svermen tatt skrittet.
Bier kan bare forflytte seg slik
når solenergien gir dem nok mat
til å gjenoppbygge kolonien fra bunnen av.
Så de neste ukene
må de være travle, små bier.
Jo lenger nord du drar i juli,
dess mer dagslys er det.
Og i en kort periode
forvandler økningen i solenergi
den arktiske tundraen til rike gressletter
som tiltrekker seg over en million snøgjess.
De har reist Nord-Amerika på langs,
en avstand på 5000 kilometer,
og de er her for å pare seg.
Arktiske somre er korte,
så gjessene begynner å hekke umiddelbart.
Hunnen sitter på redet.
Og hannen holder utkikk etter fiender.
Og han må ikke vente lenge.
Polarrever bor her hele året,
og de venter ivrig på at gjessene skal komme tilbake.
Revens overlevelse avhenger av jevn tilgang på egg.
Men snøgjess legger bare ett kull med egg hvert år.
Og de forsvarer det med livet.
Likevel kan en enkelt rev stjele over 1000 egg på en sesong.
Til tross for tapene…
…er det mange egg som klekkes.
Sommeren er kanskje på sitt varmeste, men det er jo arktiske strøk.
Så gåsungene varmer seg hos mor.
Men det er begrenset plass under en vinge.
Men det er likevel bedre å holde seg unna
når tundraens større beboere kommer.
Caribouer utgjør ingen stor risiko.
Men de fører med seg problemer.
Grizzlybjørner følger etter dem i håp om et enkelt måltid.
Og deres nærvær skaper opprør i kolonien.
Alle kyllinger i dens vei blir tatt.
Når det er farlig her,
må kyllingene starte sitt liv i bevegelse.
Familien søker sikkerhet i vannet.
Om bare åtte uker, når solens kraft minker her,
vil gåsungene fly sørover for første gang,
helt ned til Mexicogolfen.
MEXICOGOLFEN
Ikke alle dyr migrerer etter årstidene.
Løvene kontrollerer det samme territoriet år etter år.
Denne løveflokken i Serengeti i Øst-Afrika er avhengig av at byttet kommer til dem.
Akkurat nå er det den tørreste tiden,
og slettene med det lange gresset der løvene bor
er ganske tomme.
Men det skal snart forandre seg.
Hundretusener av gnuer er på tur mot dem.
Til sammen utgjør de jordas største vandring på land.
Flokken spiser seg gjennom nesten 5000 tonn gress om dagen,
så de må holde seg i bevegelse.
Noe løvene har regnet med.
Det lange, tørre gresset har liten næringsverdi,
men flokken må passere gjennom det.
Og det vet løvene.
Gresset gir en veldig effektiv usynlighet.
For å forhindre at duften blir oppdaget, sørger løvinnen for å nærme seg i motvind.
Forfølger.
Og stopper.
Alle bevegelser
er nøye vurdert.
Et uforsiktig skritt kan avsløre at hun er der.
Enhver forstyrrelse i gresset
kan være en trussel for flokken.
Det er bare en perlehøne.
Falsk alarm.
Eller kanskje ikke.
Hun er nesten perfekt plassert.
Bare 20 meter fra målet.
Etter måneder med lite å spise, er dette et viktig måltid.
Løveflokken må utnytte vandringen
når den går forbi.
Snart har flokkene forlatt løvenes territorium
på tur nordover i sin evige søken etter ferskt beite.
I august er den nordlige halvkule på sitt varmeste.
NORD-AMERIKA
Og på Canadas Vancouver Island
er det ett dyr hvis livssyklus avhenger av disse høyere temperaturene.
Det er daggry ved Cedar Lake,
og noe murrer i dypet.
Rumpetrollene her gjemmer seg i dypt, kjølig vann om nettene.
Nå som sola er oppe, drar de av gårde over innsjøen.
Først i hundretall.
Så i tusentall.
Alle er på vei mot de solfylte grunnene.
Her er vannet fem grader varmere enn i innsjøens dyp,
og det vil fremskynde forvandlingen deres til padder.
Men når det blir kveld,
drar de tilbake til tryggheten i dypet.
Til neste morgen.
De gjentar reisen hver dag.
Sol.
Svøm.
Spis.
Gjenta.
Det virker perfekt.
Men andre utnytter deres daglige rutine.
Øyenstikkerlarver.
De er rovdyr som ligger i bakhold
med uttrekkbare kjever.
Og de har glupsk appetitt.
Blinde igler patruljerer gjørmebunnen.
Når de får tak i noe,
suger de ut blodet av det.
Hele sommeren
fortsetter rumpetrollene sin daglige pendling.
Inntil de, etter noen uker…
…begynner å se ut som bittesmå padder.
Ved å utnytte solens energi har de vokst raskt.
Nå dropper de den daglige rutinen
og gjør seg klare til reisen innover i skogen.
Også her
venter rovdyr.
Strømpebåndsnoker spesialiserer seg på å spise amfibier.
Men det er sjelden de har så mye å velge i som dette.
Til slutt overvelder det store antallet unge padder slangene.
De overlevende sprer seg ut i skogen.
Der skal de tilbringe de neste fire årene.
Til det er på tide at de drar tilbake til innsjøen for å yngle.
Midt på sommeren er det lite snø igjen i det nordvestre Stillehavet utenfor USA.
Smeltevann fyller elvene,
klare til å frakte reisende som tar det som kanskje er
den mest ekstraordinære og krevende reisen
noe dyr legger ut på.
Rødlaks.
Og de er på vei oppover elva for å yngle.
Etter å ha spist i Beringhavet i tre år,
krysser de hundrevis av kilometer med hav,
ledet av jordas magnetfelt
og deres forbløffende evne til å gjenkjenne smaken av elven
der de selv klekket.
De er en av få fiskearter som kan forflytte seg fra saltvann til ferskvann.
Og i den neste måneden
vil de reise 200 kilometer mot strømmen,
forbi Iliamna-sjøen, til gytebassengene like bortenfor.
Det er den siste turen disse laksene vil ta.
Når de svømmer inn i elva, slutter de å spise.
De legger all energien sin i å kjempe mot strømmen.
Raske stryk og høye fosser stopper dem ikke.
Fire uker inn i reisen
begynner kroppene å forandre seg.
Røde flekker kommer til syne på sidene deres.
Dette er paringsfargen deres.
Og jo rødere fisken er, dess bedre form er den i.
Noen uker til, og de er knapt gjenkjennelige.
Hannenes kjever har blitt til krokete nebb som vil brukes til å kjempe om en partner.
Men gytebassengene er enda nesten 100 kilometer unna.
Og oppe i elva
er det rovdyr som er klare til å avskjære dem.
Bjørner er avhengige av den årlige laksevandringen
for å fete seg opp før den kommende vinteren.
Og akkurat nå er de veldig sultne.
Under vandringen
kan en voksen bjørn spise 40 lakser per dag.
Laksene er raske og smidige.
Men når vannet blir grunnere…
…er det bjørnene som sitter med fordelen.
Etter flere kilometer mot strømmen,
når fisken endelig innsjøen Iliamna.
En av de siste uberørte vannveiene i Amerika.
Gytebassengene ligger rett oppi elven.
Men nå venter rødlaksen
mens hunnenes egg blir ferdig utviklet.
Men problemene deres er ikke over ennå.
Disse farvannene er hjemmet til de eneste ferskvannsselene i Amerika.
Laksene har ikke spist på åtte uker,
men de kan fortsatt svømme fra disse rovdyrene.
Selene bytter strategi
og begynner å gjemme seg åpenlyst.
Det er en uvanlig oppførsel.
De venter til laksene kommer til dem.
Overraskende nok overser de hannene som er rett foran dem.
De er ute etter hunnene
som er fulle av kaloririke egg.
Men for hver laks som tas,
kommer tusenvis frem.
Utslitt og skadet etter sin lange reise
har de endelig nådd gytebassengene.
Nå som de er her, danner hanner og hunner par,
og sammen kjemper de for de beste gyteplassene.
Til slutt gyter de.
Det er den eneste gangen de vil gjøre det.
De har gitt alt for å fullføre denne episke vandringen.
Livene deres er over.
Næringsstoffene fra de råtnende kroppene deres gjødsler vannet.
Et offer som sørger for at neste generasjon
vil få en best mulig start på livet.
NORDISHAVET - SKANDINAVIA
August i det høye nord.
Etter tre måneders sammenhengende dagslys
er det lite igjen av havisen.
Og det gjør livet veldig vanskelig for denne isbjørnen
og hennes åtte måneder gamle unger.
For tre måneder siden jaktet de på spekkrike seler på isen.
Nå tvinges de til å svømme i ett i flere dager på rad
på jakt etter mat.
Isbjørner bruker fem ganger mer energi på å svømme enn å gå.
Og det begynner å slite på den minste ungen hennes.
Han har vanskelig for å henge med.
Men moren hans er for sulten til å vente lenge.
Hun kan lukte mat et sted på denne øya.
Og måkene som stuper viser at hun nærmer seg.
For den største kjøtteteren på jorda
er ikke disse kyllingene mye til måltid.
Men de vil gi ungene sårt trengt energi…
…om de kan komme seg ned før de er borte.
Den svakeste ungen er ustø.
Når han kommer frem, er det for sent.
Med så lite mat
er det ikke tid til hvile.
Klatreturen opp igjen bør være lett.
Broren hans tar den på strak hånd.
Men etter den lange svømmeturen har den svakere ungen lite energi igjen.
Han klarer ikke å følge etter, og han får panikk
og går i feil retning.
Om han sklir her, faller han 15 meter ned på steinene under.
Moren bryr seg ikke om problemene hans,
så desperat er hun etter å finne mer mat.
Overlevelsen hans avhenger av at han er nær moren sin.
Hvis han ikke klarer å henge med, blir hun tvunget til å forlate ham.
Han klarte det.
Men oppdager at han bare må fortsette.
Det er en reise denne ungen kanskje ikke overlever.
Nå som sommerisen smelter tidligere enn noensinne,
må isbjørner svømme større deler av året.
For dyr som er vant til å reise over is,
kan disse endringene vise seg å bli for store.
Seks tusen kilometer sør for Arktis
varmer sommersolen også vannet i Persiabukten,
noe som gjør vannet her til det varmeste på planeten.
Og det tiltrekker seg havets største fisk.
Hvalhaien.
Etter en reise på tusenvis av kilometer,
har den kommet frem i tide til et av årets beste måltider…
…og den drar til et spesielt sted.
Al Shaheen oljefelt.
Plattformene fungerer som rev
og gir et hjem til hundrevis av arter.
Ingen fartøy er tillatt innen en halv kilometer fra hver rigg,
noe som danner marine fristeder der fisk kan gyte trygt.
Tunfisk er blant dem.
De kan bare gyte når vannet er 25 grader eller mer.
Så om sommeren, når vannet er på sitt varmeste,
samles de og slipper flere hundre millioner egg.
Vannoverflaten blir full av yngel.
Og det er det hvalhaien har krysset hav for.
Den tar inn vann gjennom sin meterlange munn
og samler eggene.
Flere haier ankommer festmåltidet.
Men dette er jordas varmeste hav.
Og etter å ha spist noen timer hver morgen,
må hvalhaien returnere til det kjølige dypet.
I den mest hektiske gytesesongen
kan det være over 100 stykker per kvadratkilometer.
Det er en av de største samlingene av hvalhaier på planeten.
Og det er bemerkelsesverdig at det først ble registrert i 2010.
Tilbake i Serengeti
er en million gnuer og sebraer enda på farten.
De følger sola og regnet for å finne ferskt beite.
MARA
Og blant horden,
nytt liv.
Dette sebraføllet og familien hans reiser med gnuene for trygghet.
Han er bare fire uker gammel,
og det er et slit å holde tritt med flokken hver dag.
Men hans største hindring ligger rett foran ham.
Elven Mara.
Vannet strømmer i høy fart
og krever 6000 dyreliv hvert år.
Å krysse den blir en strevsom oppgave for et føll som aldri har svømt før.
Flokken nærmer seg elvebredden.
Ingen vil være den første som krysser.
Men når antallet øker,
øker presset på de som står fremst.
Når én tar sjansen,
åpnes portene på vidt gap.
Men føllet og familien hans venter.
Mange gnuer drukner i kaoset.
Sebraene venter enda.
Og med god grunn.
Fem meter lange nilkrokodiller.
Blant de største i Afrika.
De gigantiske reptilene har kanskje ikke spist siden i fjor på denne tiden.
Med så mange dyr å velge blant
kan de ta seg god tid.
Kanskje krokodillene snart
har spist seg mette.
Dessverre ikke.
Sebraene kan ikke vente mer.
De må holde seg sammen med flokken.
Så nå må det unge føllet svømme for livet.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten