‎Laysan.
‎O insulă îndepărtată din Oceanul Pacific.
‎Casa acestui pui de albatros de Laysan.
‎E pregătit pentru primul său zbor ‎în largul oceanului.
‎Dar nu e loc de greșeli.
‎Rechinii-tigru.
‎Au călătorit 1.000 de kilometri ‎ca să ajungă aici,
‎sosind la timp pentru sezonul ‎în care puii își iau zborul.
‎Plecarea va fi ‎cel mai periculos drum al vieții sale.
‎Dar vecinii săi, ‎albatroșii cu picioare negre,
‎vor pleca primii.
‎O aterizare înspumată.
‎Exact ce așteaptă rechinii.
‎Acum, e rândul lui.
‎Cu întețirea vânturilor de vară,
‎condițiile îi sunt, în sfârșit, prielnice ‎să își întindă aripile
‎și să zboare.
‎Se ridică în aer ‎pentru prima dată în viață.
‎Dar, când briza încetează deodată…
‎încetează și zborul puiului.
‎Fără vânt,
‎e neajutorat.
‎A scăpat ca prin urechile acului.
‎A decolat!
‎E posibil să nu mai atingă pământul ‎timp de cinci ani
‎în timp ce se deplasează ‎sute de mii de kilometri
‎deasupra oceanului în căutarea hranei.
‎PLANETA NOASTRĂ II
‎CAPITOLUL 2: PE URMELE SOARELUI
‎Planeta noastră e alimentată de soare.
‎Razele soarelui fac opt minute ‎până la noi.
‎Dar, datorită înclinării Pământului, ‎nu îi ating suprafața uniform.
‎Energia solară sosește ‎în cantități variabile
‎în diferite momente din an, ‎în funcție de locul pe care îl atinge.
‎Iar în emisfera nordică,
‎creșterea imensă care vine odată cu vara
‎declanșează nenumărate călătorii.
‎IULIE
‎La începutul lui iulie,
‎pajiștile cu flori din Europa primesc ‎mai multă lumină solară
‎decât în orice altă perioadă a anului.
‎Ceea ce le dă mult de lucru albinelor.
‎Puține animale trudesc mai mult ‎ca să exploateze bogățiile verii.
‎Ca să facă ‎o jumătate de kilogram de miere,
‎o colonie de albine trebuie ‎să zboare 90.000 de kilometri
‎și să viziteze peste un milion de flori.
‎Și profităm de mii de ani ‎de osteneala lor.
‎În acest stup domestic din Germania,
‎șaizeci de mii de albine lucrează împreună ‎ca un superorganism.
‎Cu regina mai mare depunând un ou ‎din 30 în 30 de secunde,
‎este o colonie ‎care acum e aglomerată peste măsură.
‎Ar putea să se dezvolte ‎încă 40.000 de albine în acest stup.
‎Și pur și simplu ‎nu e destul loc pentru toate.
‎Superorganismul trebuie să se despartă.
‎Cele din grupul care pleacă ‎se adună la intrare.
‎Când ating o masă critică, ‎încep să roiască.
‎Trebuie să găsească o casă nouă.
‎Dar prima oprire e doar un popas ‎în apropiere de stup.
‎În câteva minute, 30.000 de albine ‎se adună în jurul reginei,
‎care acum e protejată de roi.
‎Sub cerul liber, ‎sunt vulnerabile în fața stihiilor.
‎Drept urmare, se grăbesc ‎să găsească altă locuință.
‎Cercetașii pleacă să caute ‎o casă adecvată.
‎O scorbură cu mărimea, înălțimea ‎și unghiul potrivite față de soare.
‎Aceasta pare a fi bună.
‎Dar e prea umbroasă.
‎Prea mică.
‎Deja ocupată.
‎Ia s-o vedem pe aceasta!
‎Arată promițător.
‎Da, e numai bună.
‎Așa că se întoarce la popas
‎ca să convingă restul coloniei.
‎Și o face dansând.
‎Unghiul dansului ei clătinat față de soare
‎le spune în ce direcție e scorbura,
‎iar durata le spune cât e de departe.
‎Cu cât e mai bun locul, ‎cu atât mai intens e dansul.
‎Altele se întorc să anunțe ce au găsit.
‎Dar mișcările lor nu sunt ‎la fel de convingătoare ca ale ei.
‎În jurul ei sporește interesul.
‎Mai multe albine pornesc ‎să inspecteze scorbura nouă.
‎E comitetul care caută domiciliul.
‎Par a fi de acord
‎și se întorc ‎să dea de știre restului roiului.
‎Pentru a o face, cercetașii trebuie ‎să atingă pe rând fiecare albină.
‎Și, incredibil, în doar o jumătate de oră,
‎toate cele 30.000 sunt pregătite să plece.
‎La sosire, fiecare albină răspândește ‎un feromon în pădure,
‎ajutându-le pe altele ‎să găsească locul noului cuib.
‎Din ce în ce mai multe sosesc ‎la noua adresă.
‎Toate participă ‎la propagarea mesajului chimic.
‎În câteva ore, întregul roi s-a mutat.
‎Albinele pot să se miște așa
‎doar când energia solară ‎le furnizează suficientă hrană
‎ca să-și reclădească de la zero colonia.
‎În următoarele câteva săptămâni,
‎vor trebui să fie harnice… ca o albină.
‎În iulie, cu cât mergi mai la nord,
‎cu atât e mai multă lumină.
‎Și, pentru o scurtă perioadă,
‎creșterea puterii solare
‎transformă tundra arctică ‎într-o pajiște bogată,
‎atrăgând peste un milion ‎de gâște de zăpadă.
‎Au străbătut toată America de Nord,
‎o distanță de 5.000 de kilometri,
‎și au venit aici să se reproducă.
‎Verile arctice sunt scurte,
‎deci gâștele încep să depună ouă imediat.
‎Femela se așază ferm pe cuib.
‎Iar masculul stă de veghe după dușmani.
‎Nu are de așteptat mult.
‎Vulpile arctice trăiesc aici tot anul
‎și așteaptă cu nerăbdare ‎reîntoarcerea gâștelor.
‎Supraviețuirea vulpii depinde ‎de o rezervă de ouă constantă.
‎Dar gâștele de zăpadă depun ouă ‎doar o dată pe an.
‎Și le apără cu prețul vieții.
‎Totuși, o singură vulpe poate să fure ‎mai bine de 1.000 de ouă într-un sezon.
‎În ciuda pierderilor…
‎multe ouă eclozează totuși.
‎O fi el toiul verii, dar totuși e Arctica.
‎Așa că bobocii stau cu mama ‎ca să le țină de cald.
‎Dar locul de sub o aripă e limitat.
‎E bine totuși să te dai la o parte
‎când trec pe acolo locuitorii mai mari ‎ai tundrei.
‎Karibu nu prezintă un risc mare.
‎Ridică însă probleme.
‎Urșii grizzly îi urmăresc ‎în speranța unei mese ușoare.
‎Și prezența lor provoacă agitație ‎în colonie.
‎Orice pui din calea sa e înhățat.
‎Când situația devine periculoasă,
‎e timpul ca acești pui ‎să își înceapă viața în mișcare.
‎Familia se îndreaptă spre siguranța apei.
‎În doar opt săptămâni, când puterea ‎soarelui începe să scadă aici,
‎bobocii vor face primul zbor în sud,
‎până în Golful Mexic.
‎GOLFUL MEXIC
‎Nu toate animalele migrează ‎când se schimbă anotimpurile.
‎Leii controlează tot anul ‎același teritoriu.
‎Turma aceasta din Serengeti, ‎Africa de Est, așteaptă să îi vină prada.
‎Acum, e mijlocul anotimpului secetos
‎și câmpiile cu iarbă înaltă ‎unde trăiesc acești lei
‎sunt relativ pustii.
‎Dar lucrurile sunt pe cale să se schimbe.
‎Sute de mii de antilope gnu ‎se îndreaptă spre ei.
‎Laolaltă, sunt cea mai mare ‎migrare terestră de pe Pământ.
‎Turma devorează pe drum ‎aproape 5.000 de tone de iarbă pe zi,
‎ceea ce înseamnă ‎că trebuie se miște întruna.
‎Lucru pe care leii contau.
‎Iarba înaltă uscată are ‎valoare nutritivă scăzută,
‎dar turma trebuie să treacă prin ea.
‎Și leii știu acest lucru.
‎Iarba oferă o mantie eficace ‎de invizibilitate.
‎Ca să nu i se detecteze mirosul,
‎leoaica se apropie cu vântul în față.
‎Pândește.
‎Și se oprește.
‎Fiecare mișcare,
‎calculată.
‎Un pas neatent ar putea ‎să-i trădeze prezența.
‎Orice mișcare în iarbă
‎ar putea fi un pericol pentru turmă.
‎E doar o bibilică africană.
‎Alarmă falsă.
‎Sau poate că nu.
‎E poziționată aproape perfect.
‎La doar 20 de metri de țintă.
‎După luni de hrană pe sponci, ‎aceasta este o masă vitală.
‎Leii vor trebui să profite ‎la maximum de migrație
‎în timp ce trece pe-acolo.
‎Curând, turmele vor fi părăsit ‎teritoriul leilor,
‎mergând spre nord ‎în căutarea neîncetată de nutreț proaspăt.
‎În august, emisfera nordică ‎e la apogeul căldurii.
‎AMERICA DE NORD
‎Pe Insula Vancouver a Canadei,
‎trăiește un animal al cărui ciclu de viață ‎depinde de temperaturile mari.
‎Când se crapă de zi pe Lacul Cedar,
‎în adâncurile lui mișcă ceva.
‎Mormolocii de aici își petrec nopțile ‎ascunși în apa rece, adâncă.
‎Acum, cu soarele sus, ‎au plecat să străbată lacul.
‎Inițial, cu sutele.
‎Apoi, cu miile.
‎Toți merg spre locurile puțin adânci ‎scăldate în soare.
‎Aici, apa e cu cinci grade mai caldă ‎decât în adâncul lacului,
‎ceea ce va grăbi ‎transformarea lor în broaște.
‎Dar, când se înnoptează,
‎se întorc în siguranța adâncului.
‎Până a doua zi de dimineață.
‎Zi de zi repetă călătoria.
‎Soare.
‎Înot.
‎Hrană.
‎Din nou.
‎Pare perfect.
‎Doar că alții profită ‎de rutina lor zilnică.
‎Larvele de libelulă.
‎Sunt prădătoare de camuflaj
‎cu fălci extensibile.
‎Și au apetituri vorace.
‎Pe fundul mâlos patrulează lipitori oarbe.
‎Odată ce prind ceva…
‎îi absorb sângele.
‎De-a lungul verii,
‎mormolocii își continuă naveta zilnică.
‎Până când, după câteva săptămâni…
‎încep să semene cu niște broscuțe.
‎Exploatând energia soarelui, ‎au crescut rapid.
‎Acum, își încetează treburile zilnice
‎și se pregătesc pentru drumul în pădure.
‎Și aici
‎așteaptă prădătoare.
‎Felul preferat al șerpilor-jartieră ‎sunt amfibienii.
‎Deși, rareori au parte ‎de o ofertă atât de bogată.
‎În cele din urmă, șerpii sunt copleșiți ‎de numărul mare al broaștelor tinere.
‎Supraviețuitoarele se răspândesc în pădure
‎unde vor petrece următorii patru ani.
‎Până când e timpul ‎să se întoarcă la lac să se reproducă.
‎La mijlocul verii, rămâne puțină zăpadă ‎în Pacificul de Nord-Vest.
‎Apa de topire umple râurile,
‎pregătită să transporte călători ‎care fac ce e, poate,
‎cea mai uimitoare și solicitantă călătorie ‎făcută de un animal.
‎Somonii roșii.
‎Și se îndreaptă în amonte ‎pentru a se reproduce.
‎După trei ani ‎în care s-au hrănit în Marea Bering,
‎își croiesc drum ‎de-a lungul a sute de kilometri de ocean,
‎ghidați de câmpul magnetic al Pământului
‎și de capacitatea lor uluitoare ‎de a recunoaște gustul râului
‎în care au eclozat.
‎Sunt printre puținii pești din lume care ‎se pot muta din apă sărată în apă dulce.
‎Și, în luna următoare,
‎vor călători 200 km în amonte,
‎dincolo de Lacul Iliamna, ‎în bazinele lor de reproducere de după el.
‎LACUL ILIAMNA
‎E ultimul drum al acestor somoni.
‎Când intră în râu, nu se mai hrănesc…
‎punându-și toate eforturile ‎în lupta contra curentului.
‎Curenții rapizi și cascadele înalte ‎nu îi opresc.
‎După patru săptămâni de drum,
‎corpul începe să li se schimbe.
‎Pete roșii încep să le apară în lateral.
‎Sunt culorile lor de reproducere.
‎Cu cât sunt mai roșii peștii, ‎cu atât sunt mai apți.
‎După alte câteva săptămâni, ‎abia îi mai recunoști.
‎Fălcile masculilor au devenit ‎ciocuri încovoiate,
‎cu care vor lupta pentru o pereche.
‎Dar până la bazinele de reproducere ‎tot mai sunt aproape 100 de kilometri.
‎Și, în amonte,
‎sunt prădătoare gata să îi intercepteze.
‎Urșii depind de transportul anual de somon
‎ca să se îngrașe pentru iarna ce vine.
‎Iar acum, sunt foarte, foarte înfometați.
‎În timpul migrării,
‎un urs adult poate mânca ‎40 de somoni pe zi.
‎Somonii sunt iuți și agili.
‎Dar, pe măsură ce apa e mai puțin adâncă…
‎avantajul oscilează în favoarea urșilor.
‎La câțiva kilometri în amonte,
‎peștii ajung, în sfârșit, ‎la Lacul Iliamna.
‎Una dintre ultimele ape pure ale Americii.
‎Bazinele de reproducere ‎sunt chiar în amonte.
‎Dar, acum, somonii zăbovesc
‎în timp ce ouăle femelelor ‎își desăvârșesc dezvoltarea.
‎Dar necazurile lor nu s-au terminat.
‎Aceste ape sunt căminul ‎singurelor foci de apă dulce din America.
‎Somonii nu au mâncat de opt săptămâni,
‎dar tot înoată mai repede ‎decât aceste prădătoare.
‎Focile schimbă strategia
‎și încep să se ascundă la vedere.
‎Într-un comportament zărit arareori,
‎așteaptă să vină somonii la ele.
‎Surprinzător, îi ignoră pe masculii ‎care sunt chiar în fața lor.
‎Și atacă femelele
‎care sunt pline de icre bogate în calorii.
‎Dar, pentru fiecare somon luat,
‎răzbesc câteva mii.
‎Epuizați și răniți ‎după călătoria lor îndelungă,
‎au ajuns, în sfârșit, ‎la bazinele de reproducere.
‎Ajunși aici, masculii și femelele ‎formează perechi
‎și, împreună, luptă ‎pentru cele mai bune locuri de cuibărit.
‎În sfârșit, se împerechează.
‎E singura dată când o vor face.
‎Au dat totul pentru a finaliza ‎această migrație grandioasă.
‎Viața lor s-a terminat.
‎Nutrienții din corpurile lor ‎în descompunere fertilizează apa.
‎Un sacrificiu care garantează ‎că generația următoare
‎va avea cel mai bun început în viață.
‎OCEANUL ARCTIC
‎August în nordul extrem.
‎După trei luni de lumină continuă,
‎gheața marină s-a împuținat.
‎Iar asta îngreunează mult ‎viața acestei ursoaice polare
‎și a puilor ei de opt luni.
‎Acum trei luni, vânau pe gheață ‎foci pline de osânză.
‎Acum, trebuie să înoate zile în șir
‎ca să găsească orice de mâncare.
‎Urșii polari consumă de cinci ori mai ‎multă energie când înoată decât când merg.
‎Ceea ce începe să-l afecteze ‎pe mezinul ei.
‎Îi e greu să țină pasul.
‎Dar mama sa e prea flămândă ‎ca să aștepte mult.
‎Adulmecă hrana undeva pe această insulă.
‎Iar pescărușii care se lansează în picaj ‎sunt un semn că e aproape.
‎Celui mai mare carnivor terestru ‎de pe Pământ,
‎acești pui nu-i ajung nici pe-o măsea.
‎Deși ar fi un energizant ‎binevenit pentru pui…
‎dacă apucă să guste ceva până nu dispare.
‎Puiul mai pricăjit nu e prea sigur pe el.
‎Când i-a ajuns din urmă, e prea târziu.
‎Cu hrana atât de rară,
‎nu e timp de răgaz.
‎Urcarea înapoi ar trebui să fie ușoară.
‎Cu siguranță, fratele lui pare ‎să se descurce.
‎Dar, după ce a înotat atât de mult, ‎puiului mai slab i-a rămas puțină energie.
‎Neputând să-i urmeze, intră în panică
‎și greșește direcția.
‎O alunecare aici ar însemna o cădere ‎de 15 metri pe stâncile de dedesubt.
‎Mama sa nu îi ia în seamă problemele,
‎atât de disperată e după încă o masă.
‎Supraviețuirea lui depinde ‎de apropierea de mamă.
‎Dacă nu reușește să țină pasul, ‎va fi obligată să îl abandoneze.
‎A reușit!
‎Doar ca să descopere ‎că trebuie să continue.
‎E o călătorie căreia acest pui ar putea ‎să nu îi supraviețuiască.
‎Cu gheața marină de vară ‎topindu-se mai devreme ca niciodată,
‎urșii polari trebuie să își petreacă ‎mai mult din an înotând.
‎Pentru animalele obișnuite ‎să se deplaseze pe gheață,
‎sunt schimbări ‎ce s-ar putea dovedi a fi prea mari.
‎SEPTEMBRIE
‎Cu 6.000 de kilometri la sud de Arctica,
‎soarele verii încălzește ‎apa mică a Golfului Persic,
‎făcând ca marea aceasta să fie ‎cea mai caldă de pe planetă.
‎Iar asta atrage ‎cel mai mare pește al oceanului.
‎Rechinul-balenă.
‎După o călătorie de mii de kilometri,
‎a ajuns la țanc pentru unul ‎dintre cele mai bune festinuri din an…
‎și se îndreaptă spre un anumit loc.
‎Apa câmpului petrolier Al Shaheen.
‎Platformele acționează ca recife,
‎oferind un cămin pentru sute de specii.
‎Navele nu au permisiunea de a se apropia ‎la sub 500 m de fiecare platformă,
‎creându-se astfel refugii marine ‎unde peștii se pot reproduce în siguranță.
‎Tonii sunt printre ei.
‎Se pot reproduce doar unde apa are ‎25 de grade Celsius sau mai mult.
‎Astfel încât vara, ‎când în golf e cel mai cald,
‎se adună și eliberează ‎sute de milioane de ouă.
‎Suprafața apei se îngroașă ‎de la atâtea icre.
‎Pentru așa ceva ‎a traversat oceane rechinul-balenă.
‎Ingerând apa ‎prin gura sa lată de-un metru,
‎adună ouăle.
‎Mai mulți rechini vin ‎să se alăture ospățului.
‎Dar aceasta este ‎cea mai caldă mare de pe Pământ.
‎După ce s-au hrănit câteva ore ‎în fiecare dimineață,
‎rechinii-balenă vor trebui să se întoarcă ‎în adâncul mai rece.
‎La apogeul sezonului de reproducere,
‎pot fi peste 100 pe kilometru pătrat.
‎E printre cele mai mari adunări ‎de rechini-balenă de pe planetă.
‎Cu atât mai remarcabil e faptul ‎că prima dată a fost înregistrată în 2010.
‎În Serengeti,
‎un milion de antilope gnu și zebre ‎sunt încă în mișcare,
‎pe urmele soarelui și a ploii ‎după nutreț proaspăt.
‎FLUVIUL MARA
‎Și, în mijlocul mulțimii,
‎viață nouă.
‎Acest mânz de zebră și familia sa merg ‎printre antilopele gnu pentru siguranță.
‎Are doar patru săptămâni.
‎Se luptă zilnic să țină pasul cu turma.
‎Însă cel mai mare obstacol ‎se află în față.
‎Fluviul Mara.
‎Apele sale repezi
‎iau viața a 6.000 de animale pe an.
‎Trecerea lui va fi o încercare crucială ‎pentru un mânz care nu a înotat niciodată.
‎Turma se apropie de malul apei.
‎Niciuna nu se înghesuie să treacă prima.
‎Dar, crescându-le numărul,
‎presiunea sporește asupra celor din față.
‎Odată ce cuteză una,
‎urmează potopul.
‎Dar mânzul și familia sa așteaptă.
‎Multe gnu se îneacă în iureș.
‎Zebrele însă nu se grăbesc.
‎Și cu un motiv temeinic.
‎Crocodilii de Nil lungi de cinci metri.
‎Printre cei mai mari din Africa.
‎E posibil ca aceste reptile gigantice ‎să nu fi mâncat exact de un an.
‎Cu atâtea ținte dintre care să aleagă,
‎își permit să nu se grăbească.
‎Curând, poate,
‎crocodilii își vor fi luat tainul.
‎N-avem noroc!
‎Zebrele nu pot să mai aștepte.
‎Trebuie să rămână cu turma.
‎Drept urmare, micul mânz trebuie să înoate ‎ca să scape cu viață.
‎Subtitrarea: Andrei Albu