Laysan.
En avsides belägen ö i Stilla havet.
Det är den här unga Laysanalbatrossens hem.
Han är redo att göra sin första flygtur ut till öppet hav.
Men det finns inte utrymme för misstag.
Tigerhajar.
De har förflyttat sig 1 000 kilometer för att komma hit.
De anländer precis när ungarna är flygfärdiga.
Att ge sig av blir hans livs farligaste resa.
Men det är hans grannar, de svartfotade albatrossungarna,
som ger sig av först.
Den landar med ett plask. Det är precis vad hajarna har väntat på.
Nu är det hans tur.
När sommarvinden tilltar är förhållandena äntligen de rätta för honom.
Nu kan han veckla ut sina vingar och flyga.
Han är luftburen för första gången i sitt liv.
Men när vindstyrkan plötsligt avtar…
…då avtar ungens flygförmåga.
Utan nån vind är han hjälplös.
Han hade tur som kom undan.
Nu lyfter han.
Han kommer kanske inte att vidröra fast mark på fem år.
Han ska färdas hundratusentals kilometer över havet i sitt sökande efter mat.
KAPITEL 2
Vår planet är soldriven.
Det tar solstrålarna åtta minuter att nå oss.
Men på grund av jordens lutning träffar de inte ytan jämnt.
Solenergin kommer i olika mängder
under olika årstider, beroende på var den träffar.
Och på norra halvklotet blir ökningen enorm när sommaren kommer.
Den utlöser otaliga resor.
JULI
I början av juli
får Europas blomsterängar mer solljus än vid nån annan tidpunkt på året.
Det är en mycket hektisk tid för honungsbiet.
Få djur arbetar hårdare för att kunna utnyttja sommarens rikedomar.
För att tillverka ett halvt kilo honung
måste ett bisamhälle flyga 90 000 kilometer
och besöka över en miljon blommor.
Och vi har dragit fördel av deras arbete i tusentals år.
I den här bikupan i Tyskland
samarbetar 60 000 bin som en enda superorganism.
Och när den större drottningen lägger ett ägg var 30:e sekund
är det ett samhälle som håller på att spricka i sömmarna.
Det kan finnas ytterligare 40 000 bin som utvecklas i den här kupan.
Och det finns helt enkelt inte tillräckligt med plats för dem alla.
Superorganismen måste dela på sig.
De som ska ge sig av samlas vid ingången.
När de väl nått kritisk massa börjar de svärma.
De måste hitta ett nytt hem.
Men första stoppet är bara en mellanlandning nära kupan.
På några minuter samlas 30 000 bin runt drottningen.
Hon skyddas nu av svärmen.
Ute i det öppna är de sårbara för väder och vind.
Det är därför bråttom att hitta nån annanstans att bo.
Spanare ger sig av för att leta efter ett lämpligt hem.
Ett hål i ett träd som är i rätt storlek, höjd och vinkel mot solen.
Det här kan vara en möjlighet, men det är för skuggigt.
För litet.
Redan upptaget.
Men vads sägs om det här, då?
Det ser lovande ut.
Ja, det här kommer att passa bra.
Åter till mellanlandningsplatsen för att övertyga resten av kolonin.
Och det gör hon genom att dansa.
Vinkeln på hennes vickande dans relativt till solen
talar om för dem i vilken riktning hålet finns.
Längden på dansen talar om hur långt bort det ligger.
Ju bättre platsen är, desto intensivare är hennes framförande.
Andra återkommer för att berätta om sina fynd.
Men deras dans har ingen chans jämfört med hennes.
Intresset växer runt henne.
Och fler bin ger sig av för att inspektera det nya hålet.
Det blir som en kommitté som letar hus.
De verkar överens,
och de återvänder för att berätta nyheten för resten av svärmen.
För att göra det måste spanarna vidröra varje bi i tur och ordning.
Och efter bara en halvtimme, otroligt nog, är alla 30 000 redo att ge sig av.
Vid ankomsten utsöndrar varje bi en feromon ut över skogen.
Den hjälper andra att hitta den nya boplatsen.
Fler och fler anländer till den nya platsen.
Alla hjälps åt att sprida det kemiska budskapet.
Inom några få timmar har hela svärmen flyttat.
Bin kan bara förflytta sig så här
när solens energi ger dem tillräckligt med mat
för att kunna återuppbygga sin koloni från grunden.
Så de närmaste veckorna kommer de att behöva vara flitiga som bin.
KANADA
Ju längre norrut man beger sig i juli, desto mer dagsljus finns det.
Och under en väldigt kort period gör den här ökningen av solenergi
att den arktiska tundran förvandlas till bördiga gräsmarker.
De lockar till sig mer än en miljon snögäss.
De har förflyttat sig över hela Nordamerika.
Det är en sträcka på 5 000 kilometer, och de har kommit hit för att häcka.
Den arktiska sommaren är kort, så gässen börjar lägga ägg direkt.
Honan klamrar sig fast vid boet.
Hanen håller utkik efter fiender.
Han behöver inte vänta länge.
Fjällrävarna lever här året runt, och de väntar ivrigt på gässens återkomst.
Rävens överlevnad är beroende av en stadig tillgång på ägg.
Men snögäss lägger bara ägg en gång om året.
Och de försvarar dem med sina liv.
Oavsett det kan ändå en enda räv stjäla mer än 1 000 ägg under en säsong.
Trots de här förlusterna…
…kläcks det ändå många ägg.
Det är mitt i sommaren, men det är fortfarande Arktis.
Gässlingarna stannar hos sin mamma för att hålla värmen.
Men det finns begränsat med plats under en vinge.
Det är ändå säkrare att hålla sig ur vägen
när tundrans större invånare passerar förbi.
Den nordamerikanska renen är inte farlig i sig själv. Men den för med sig problem.
Grizzlybjörnar följer efter dem i hopp om att få mat på ett enkelt sätt.
Och deras närvaro skapar oro i kolonin.
Alla fågelungar i dess väg äts upp.
Nu börjar det bli farligt.
Då är det dags för fågelungarna att påbörja ett liv i rörelse.
Hela familjen ger sig av mot säkerheten i vattnet.
Om bara åtta veckor, när solens kraft börjar avta här,
kommer gässlingarna att göra sin första flygtur söderut.
De kommer att flyga hela vägen till Mexikanska golfen.
MEXIKANSKA GOLFEN
Inte alla djur flyttar i samklang med årstiderna.
Lejon kontrollerar samma område år efter år.
Den här flocken i Serengeti i Östafrika förlitar sig på att bytet kommer till dem.
Just nu är det mitt i torkan,
och slätterna med högt gräs där de här lejonen lever är relativt tomma.
Men det är på väg att förändras.
Hundratusentals gnuer är på väg mot dem.
Tillsammans utgör de den största markbundna förflyttningen på jorden.
Hjorden äter nästan 5 000 ton gräs om dagen.
Det innebär att de måste fortsätta att förflytta sig.
Det har lejonen räknat med.
Det höga torra gräset innehåller nästan ingen näring,
men hjorden måste färdas igenom det.
Och det vet lejonen.
Gräset ger dem en väldigt effektiv osynlighetsmantel.
För att undvika att de känner hennes doft
närmar hon sig så att vinden blåser från gnuerna mot henne.
Hon smyger.
Och stannar.
Varje rörelse är noga övervägd.
En oförsiktig rörelse kan avslöja hennes närvaro.
Alla rörelser i gräset kan innebära ett potentiellt hot mot hjorden.
Det där är bara en pärlhöna.
Falskt alarm.
Eller kanske inte.
Hon är nästan perfekt placerad.
Endast 20 meter från målet.
Efter flera månader med väldigt lite mat är det här en livsviktig måltid.
Lejonflocken måste dra största nytta av djuren när de väl passerar förbi.
Snart har hjordarna lämnat lejonens territorium.
De rör sig norrut i sin oändliga jakt på ny betesmark.
AUGUSTI
I augusti är norra halvklotet som varmast.
På Vancouverön i Kanada
finns ett djur vars livscykel är beroende av de här högre temperaturerna.
När solen går upp över Cedar Lake rör sig nåt i dess djup.
Grodynglen här har gömt sig i det djupa, kalla vattnet under natten.
Nu när solen har gått upp ger de sig av över sjön.
Till att börja med är de hundratals.
Sen är de tusentals.
Alla är på väg mot det solbelysta grunda vattnet.
Här är vattnet fem grader varmare än djupt nere i sjön.
Det kommer att påskynda deras förvandling till paddor.
Men när natten kommer ger de sig av till säkerheten i djupet.
Till nästa morgon.
Varje dag upprepar de sin resa.
Sol.
Simma.
Äta.
Upprepa.
Det ser ju perfekt ut.
Förutom att andra drar fördel av deras dagliga rutin.
Trollsländelarver.
De är rovdjur som ligger i bakhåll.
De har utskjutbara käkar.
Och de har en glupande aptit.
Blinda blodiglar patrullerar längs den leriga bottnen.
När de väl får tag på nåt…
…suger de ut dess blod.
Under hela sommaren
fortsätter grodynglen att pendla varje dag.
Men efter några veckor…
…börjar de se ut som små paddor.
Genom att utnyttja solens energi har de växt snabbt.
Nu avslutar de sin dagliga rutin och förbereder sig för resan in i skogen.
Även här väntar rovdjur.
Strumpebandssnoken har specialiserat sig på att äta amfibier.
Men de har sällan lika mycket att välja på som nu.
Till slut överväldigas ormarna av det stora antalet paddor.
De som överlever sprider ut sig i skogen.
Där kommer de att tillbringa de kommande fyra åren.
Till det är dags för dem att återvända till sjön för att fortplanta sig.
Vid midsommar finns inte mycket snö kvar vid Stillahavskusten i nordvästra Amerika.
Smältvattnet fyller floderna.
Vattnet bär med sig resande som förmodligen gör
den mest extraordinära och krävande resa som nåt djur tar sig an.
Indianlaxar. De är på väg uppför floden för att leka.
Efter att ha ätit upp sig under tre år i Berings hav
letar de sig fram över hundratals kilometer hav.
Jordens magnetfält visar dem vägen.
De har dessutom en otrolig förmåga att kunna känna igen smaken på floden
där de en gång kläcktes.
De är en av få fiskar i världen som kan vistas i både saltvatten och sötvatten.
Under den kommande månaden ska de bege sig 200 kilometer uppströms,
till platsen där de leker, precis bortom Lake Iliamna.
Det är den sista resan som de här laxarna nånsin kommer att ge sig ut på.
När de når fram till floden slutar de äta.
Alla deras ansträngningar fokuseras på att kämpa mot strömmen.
Snabba forsar och höga vattenfall hindrar dem inte.
Fyra veckor in i deras resa börjar deras kroppar förändras.
Deras sidor börjar skifta i rött.
Det här är deras färg när de leker.
Ju rödare fisken är, desto bättre form är den i.
Om några veckor kommer man knappt att kunna känna igen dem.
Hanarnas käkar har blivit till krokiga näbbar.
De används för att slåss om en partner.
Men platsen för deras lek ligger fortfarande nästan 100 kilometer bort.
Och lite längre uppför floden väntar rovdjur på att genskjuta dem.
Björnarna är beroende av den årliga laxvandringen.
De behöver den för att bli feta inför vintern.
Och just nu är de väldigt hungriga.
Under vandringen kan en vuxen björn äta 40 laxar om dagen.
Laxarna är snabba och rörliga.
Men när vattnet blir grundare…
…är det björnarna som har fördel.
Flera kilometer uppströms når fiskarna äntligen Lake Iliamna.
Ett av de sista orörda vattendragen i Amerika.
Deras lekplatser ligger precis uppströms.
Men för tillfället väntar indianlaxarna på att honornas ägg ska utvecklas färdigt.
Men deras problem är inte över än.
I de här vattnen lever de enda sötvattenssälarna i Amerika.
Laxarna har inte ätit på åtta veckor,
men de kan fortfarande simma fortare än de här rovdjuren.
Sälarna byter taktik. De gömmer sig helt öppet.
Det är ett beteende man sällan ser. De väntar på att laxarna kommer till dem.
Överraskande nog ignorerar de hanarna rakt framför sig.
De ger sig efter honorna.
De är fullproppade med kaloririk rom.
Men för varje lax som fångas
tar sig tusentals vidare.
De är tilltufsade av den långa resan, men äntligen har de nått sina lekplatser.
Väl framme parar hanar och honor ihop sig och slåss om de bästa lekplatserna.
Till slut leker de.
Det är enda gången de kommer att göra det.
De har gett allt för att fullborda den här episka vandringen.
Deras liv är över.
Näringsämnena från deras förmultnande kroppar gödslar vattnet.
Det är ett offer som säkerställer att nästa generation
kommer att få bästa möjliga start i livet.
SKANDINAVIEN - NORRA ISHAVET
Det är augusti i Arktis.
Efter tre månader av kontinuerligt dagsljus
finns det inte mycket kvar av havsisen.
Det gör livet väldigt svårt för den här isbjörnen
och hennes åtta månader gamla ungar.
För tre månader sen jagade de späckrika sälar ute på isen.
Nu tvingas de simma konstant, dag efter dag.
De får ta den föda som bjuds.
Isbjörnar använder fem gånger mer energi när de simmar än när de går.
Och det börjar märkas på hennes minsta unge.
Han har svårt att hänga med.
Men hans mor är för hungrig för att kunna vänta.
Hon känner lukten av mat nånstans på den här ön.
Och måsarna som störtdyker är ett tecken på att hon är nära.
För jordens största landrovdjur räcker de här fågelungarna inte långt.
De skulle vara till mycket hjälp för björnungarna…
…om de hinner dit innan allt är uppätet.
Den svagare ungen har svårt att ta sig fram.
När han väl har kommit dit är det för sent.
När det är så här ont om mat finns det inte tid över att vila.
Att klättra tillbaka upp borde vara enkelt.
Hans syskon klarar av det galant.
Men efter den långa simturen har den svagare ungen inga krafter kvar.
Han kan inte följa efter och får panik. Han ger sig av åt fel håll.
Att halka här skulle innebära ett 15 meter långt fall ner på klipporna.
Hans mor struntar i hans problem.
Hon letar desperat efter ytterligare en måltid.
Hans överlevnad hänger på att han kan hålla sig nära sin mor.
Om han inte kan hänga med blir hon tvingad att överge honom.
Han klarade det.
Bara för att upptäcka att han måste ge sig av igen.
Det är en resa som den här unga björnen kanske inte överlever.
Eftersom sommarens havsis smälter fortare än nånsin förr
blir isbjörnarna tvungna att tillbringa mer tid med att simma.
För djur som är vana vid att färdas över is
kan dessa förändringar visa sig vara oöverstigliga.
Sextusen kilometer söder om Arktis
värmer sommarsolen även upp det grunda vattnet i Persiska viken.
Det gör att havet här är det varmaste på planeten.
Och det lockar hit havets största fisk.
Valhajen.
Efter en resa på tusentals kilometer
har den anlänt precis i tid för en av årets största måltider.
Den är på väg till en speciell plats.
Vattnet runt oljefälten Al Shaheen.
Plattformarna fungerar som rev
och har blivit hem till hundratals olika arter.
Inga fartyg är tillåtna inom en halv kilometer från varje rigg.
Detta skapar marina reservat där fiskar kan leka i lugn och ro.
Tonfisk är en av de arterna.
De kan bara leka när vattnet är 25 grader Celsius eller varmare.
Under sommaren, när vattnet är som varmast,
då samlas de och släpper ifrån sig hundratals miljoner romkorn.
Vattenytan täcks av rommen.
Och det är precis det som valhajen har korsat haven för.
Genom att suga in vatten genom sin en meter breda mun samlar den ihop rommen.
Fler hajar anländer för att delta i festen.
Men det här är världens varmaste hav.
Efter att ha ätit några timmar varje morgon
måste valhajarna återvända till det svala vattnet djupare ner.
När leksäsongens höjdpunkt inträder
kan det finnas över 100 valhajar per kvadratkilometer.
Det är en av de största sammankomsterna av valhajar på planeten.
Och det filmades för första gången 2010, vilket är ännu mer anmärkningsvärt.
I Serengeti är en miljon gnuer och zebror fortfarande i rörelse.
De följer solen och regnet i jakten på nya betesmarker.
Och mitt i myllret av djur dyker det upp nytt liv.
Zebrafölet och hans familj förflyttar sig ihop med gnuerna för att vara skyddade.
Han är bara fyra veckor gammal,
och att hålla jämna steg med hjorden varje dag är svårt.
Men hans största hinder ligger precis framför honom.
Marafloden.
Dess snabbt strömmande vatten tar 6 000 djurs liv per år.
Att korsa floden blir en stor prövning för ett föl som aldrig har simmat förut.
Hjorden närmar sig flodstranden.
Ingen vill vara den första som korsar floden.
Men när djuren blir fler och fler ökar trycket på de som står längst fram.
Så fort en har tagit det första steget forsar resten bara fram.
Men fölet och hans familj väntar.
Många gnuer drunknar i trängseln.
Zebrorna väntar fortfarande.
De har goda skäl till det.
Fem meter långa nilkrokodiler.
De är bland de största i Afrika.
De här gigantiska reptilerna kanske inte har ätit sen förra året vid den här tiden.
Eftersom det finns så många djur att välja på kan de ta god tid på sig.
Snart har kanske krokodilerna ätit sig mätta.
Sån tur har de inte.
Zebrorna kan inte vänta längre. De måste hålla sig nära hjorden.
Nu måste det unga fölet simma för livet.
Undertexter: Mats Nilsson