Un milió de nyus,
després de recórrer 1.000 km,
s'enfronten al major obstacle de la seva migració anual.
El riu Mara a Tanzània.
Amb ells viatgen unes zebres. Algunes són femelles amb poltres.
Els estan esperant…
uns cocodrils.
Com més menut és el poltre, menys possibilitats té.
Aquest és un dels més petits.
Prova de quedar-se ben a prop de la mare.
Els que se separen, és probable que no sobrevisquin.
Li costa molt seguir el ritme.
L'únic que pot fer és donar guitzes
però n'hi ha que no se'n surten.
Les distraccions duren prou temps
perquè pugui arribar fins a la mare…
i continuïn la marxa amb el ramat més extens de la Terra.
CAPÍTOL TRES LA PROPERA GENERACIÓ
OCTUBRE
Alguns animals ajuden les cries a situar-se a la vida
fent viatges ben bé impressionants.
No només importa cap a on van, sinó quan ho fan.
La costa del Pacífic de Mèxic.
Aquesta platja sembla deshabitada.
Però sota la sorra
hi ha milers de criatures en moviment.
Són cries de tortuga de Ridley.
A l'octubre la sorra té la temperatura adient perquè puguin sortir.
Les primeres que apareixen
es queden quietes.
Qualsevol moviment pot cridar l'atenció.
Han d'esperar les altres.
Estan a punt de començar el viatge més perillós de la seva vida.
I és millor que el facin plegades.
Per als caçadors…
és el festí més sonat de l'any.
Atrapen la meitat de les cries que surten a la platja.
Però neixen tantes tortugues que els predadors no donen l'abast.
Llavors tenen l'oportunitat d'arribar a l'aigua.
Està baixant la marea.
Ara la situació encara és més perillosa per a les petites tortugues.
Només se'n sortiran si segueixen les altres.
Algunes arriben a les aigües poc profundes.
Tot i això, no estan segures.
Les que sobreviuen
nedaran més de pressa que mai les properes 24 hores.
Mentre es desplacen, estan exposades al camp magnètic terrestre.
És un marcador mental que les guiarà quan tornin per reproduir-se.
Les tortugues de Ridley viuran els primers quinze anys de vida al Pacífic,
alimentant-se i creixent totes soles.
OCEÀ PACÍFIC SUD-AMÈRICA
Cadascuna viatjarà centenars de milers de quilòmetres
fins que un dia canviaran el curs…
per començar la tornada a la platja on van sortir de l'ou.
Per primer cop en més de deu anys,
aquesta tortuga adolescent
troba altres tortugues de la seva espècie.
N'hi ha 250.000.
És la reunió de tortugues més nombrosa de la Terra.
Aquí s'acoblarà i, un cop a la platja, pondrà els ous.
Ja no és una cria menuda.
Però les aigües poc profundes encara l'aclaparen.
Terra ferma.
És el primer cop que la toca des de fa quinze anys.
Ara té coses urgents a fer.
És hora de pondre els ous
i ha de cavar un niu.
Si els pon per sota de la línia de la marea, s'ofegaran.
I si els pon lluny de l'aigua,
potser s'assequen.
El lloc que acostumen a triar és a mig camí.
Arriben milers de tortugues adultes.
El 80 % dels ous que ponen aquí
acabaran esclafats sense voler per altres femelles ponedores.
Però en ponen tants
que sota la sorra en quedaran intactes milions.
Aquesta n'ha post un centenar.
I ara ja ha enllestit la feina.
L'any vinent, a la mateixa època,
tornarà a aquesta platja per pondre ous.
Un ritual que mantindrà tota la vida.
OCEÀ ATLÀNTIC SUD
La majoria dels viatges amb fins reproductius
gairebé no han canviat des de fa segles.
En una zona remota de l'Atlàntic, a l'est de Sud-Amèrica,
hi ha les illes Malvines.
Els elefants marins venen aquí a reproduir-se des de fa mil·lennis.
En aquesta platja, a finals d'octubre, només hi ha cries.
Les mares les van abandonar fa setmanes i ara s'han d'espavilar totes soles.
D'aquí a uns dies elles també marxaran
per vagarejar a les profunditats de l'oceà.
Però encara han d'aprendre a nedar bé.
Aquesta bassa arrecerada a la vora del mar
seria un bon lloc per a fer-ho.
Aquí es familiaritzen amb el mar.
Neden prou bé d'una manera instintiva
però encara no són conscients del perill.
Orques.
Balenes assassines.
Aquest grup no passa per aquí per casualitat.
Recorre milers de quilòmetres per arribar-hi en aquest moment.
Fa vint anys,
la femella líder va descobrir quan van a jugar a la bassa les cries.
I que, quan pujava la marea, ella també s'hi podia ficar.
I ara ha d'esperar el moment oportú.
Si les ataca a destemps, es quedarà encallada a les roques.
Quan hi ha marea mitjana, tot just és prou fonda per a una orca.
Les cries no s'adonen de l'amenaça,
malgrat que la tenen al davant.
La cria ha de ser dins l'aigua però no és prou fonda per a l'orca.
Si es gira quan no toca,
s'hi quedaria atrapada.
Ara gairebé té les cries a l'abast.
Les observa i s'espera
fins que alguna se li acosti i la pugui arrabassar.
Mentre encara és viva, se l'enduu mar endins.
Aquesta orca femella és l'única que caça així.
Ho fa per a tota la seva família.
La cria sobreviu unes quantes hores.
Aquestes orques han après a aprofitar
els viatges que fan les foques per reproduir-se.
També resulta extraordinari
que sàpiguen cada any quan tornen cap aquí.
Per reproduir-se de manera segura, alguns animals
han d'evitar les multituds.
Nova Zelanda.
La darrera massa de terra habitable on es van establir els humans.
Per fer-ho, els polinesis van creuar milers de quilòmetres de mar obert.
Els animals també ho han de fer.
Malgrat això, n'hi ha un que recorre 6.000 km
cada any travessant l'oceà Antàrtic
fins al racó més apartat de l'illa.
És tímid i misteriós.
És el pingüí de Fiorland.
El pingüí de la jungla.
Cuida la seva cria de vuit setmanes
mentre la parella busca menjar al mar.
Si no ho fa com cal, la femella potser l'abandonarà.
La tassa de divorcis entre els pingüins és alta.
Val més que espanti qualsevol que se'ls acosti.
La femella ha tornat a la costa després de buscar menjar tot el dia.
Però no li resulta fàcil arribar a la vora.
Ho ha de fer al moment adient.
Gairebé se'n surt!
Molt bé.
Per arribar on és la cria afamada,
durant el viatge es toparà amb roques,
arrels
i cingles.
És com entregar menjar a domicili, a l'estil dels pingüins.
El pare l'observa amb enveja.
A mida que la cria creix, ell cada cop té més fam.
Per satisfer la demanda,
la mare ha de superar un seguit d'obstacles a través de la jungla
un cop més
i un altre.
Per arribar a la cria ha de recórrer tota una marató
i nedar més de 1.000 km.
Perdrà la meitat del pes corporal.
Però això no l'atura.
I, al cap de deu llargues setmanes,
ja n'ha tingut prou.
Després fer l'última entrega, la gana empeny la cria cap al mar.
A prop de la costa hi ha molt aliment.
Tot i que sembli estrany, se'n va nedant amb altres pingüins
i recorre milers de quilòmetres fins a mig camí de l'Antàrtida.
NOVA ZELANDA
És el viatge d'anada més llarg que fa qualsevol pingüí,
tot i que potser no té sentit.
OCEÀ ANTÀRTIC
ANTÀRTIDA
Els seus avantpassats devien començar a fer -ho fa dos milions d'anys
quan només hi havia menjar aquí.
és evident que els costa trencar aquesta rutina.
NOVEMBRE
Al novembre,
l'augment de llum del sol escalfa l'oceà Índic
i causa l'inici del monsó.
Durant el recorregut passa per l'illa Christmas.
La humitat creixent desperta un exèrcit adormit.
Els crancs de l'illa Christmas
ara viuen gairebé tot el temps a terra.
Però per respirar,
encara els cal humitat a les brànquies
i han de pondre els ous al mar.
Cada any es desplacen fins a la costa, tal com han fet durant 200.000 anys.
Darrerament aquí han canviat moltes coses.
Però ara tenen ajuda.
Els habitants de l'illa han construït ponts
perquè creuin les carreteres al seu ritme
i es guiïn per uns passatges subterranis.
Van avançant més de pressa
per arribar a temps a la marea alta.
En una sola nit arriben a la costa quatre milions de crancs.
Cada femella allibera 100.000 ous a l'onatge.
Les cries surten dels ous i es converteixen en larves que neden.
Molts anys la majoria són devorats o acaben a les profunditats
i cap no torna.
Però amb una mica de sort, amb la marea del proper mes,
tornaran arrossegats a la costa de l'illa.
OCEÀ ATLÀNTIC SUD
Milers de quilòmetres cap al sud,
torna a començar un primer viatge.
A finals de novembre,
al solstici d'estiu, a l'altra banda del món…
Som a la Patagònia, l'extrem més meridional d'Amèrica.
En aquesta latitud tan llunyana només viu un predador terrestre.
El puma.
Aquest és el Machito.
De tons grisos.
Quan té un any s'enfronta al major repte de la seva vida.
Però ell no ho sap.
Ell i la Niña, la seva germana,
s'haurien de separar en aquesta edat per trobar cadascú el seu territori.
La competència entre els mascles
implica que el Machito s'haurà d'allunyar més que la seva germana.
Però ara tots dos han d'aprendre a caçar.
Fins i tot per a la mare,
no hi ha cap repte més difícil…
que atrapar un guanac mascle adult
tres vegades més gros que ella.
Però la mare és una experta.
Els cadells l'observen amb atenció.
Per aconseguir-ho, s'ha d'atansar a pocs metres.
S'hi ha d'aferrar, tot i que la sacsegi amb força.
Els cadells han d'aprofitar aquest àpat de franc.
Aviat se'ls acabarà la bona vida.
La mare ha fet tot el que pot per a ells.
Després d'estar junts un any,
la mare ja no vol compartir el seu territori amb els fills.
És hora que se'n vagin.
Durant unes setmanes el Machito i la Niña estan molt junts.
Però aviat hauran d'anar cadascú per la seva banda.
La Niña, la femella, podrà per viure a prop del territori de la mare.
Però el Machito, no.
Els territoris dels mascles són extensos.
I per trobar prou espai,
potser haurà de recórrer centenars de quilòmetres.
Per primer cop a la vida,
està sol.
Fa setmanes que camina
i es mor de gana.
Ha vist com s'ha de caçar,
però ho ha après prou bé?
No gaire.
Per trobar menjar, ha de seguir avançant
endinsant-se en zones desconegudes.
No s'atura…
fins que detecta el flaire d'una presa morta fa poc.
Però l'ha mort…
un mascle enorme.
En fa dos del Machito…
i el podria matar en qüestió de segons.
Però està afamat i no es pot rendir.
Curiosament el puma adult es fa enrere
i deixa que el jove mengi,
un comportament inusual entre els mascles.
Gràcies al seu coratge el Machito ha guanyat temps,
però el seu viatge tot just acaba de començar.
Els pumes mascles es desplacen lluny i ràpid.
Per això, sabem molt poc de la vida tan independent que porten.
Es creu que el primer any n'hi ha pocs que sobrevisquin sols.
Amb una mica de sort, aquest se'n sortirà.
DESEMBRE
A la nit de Nadal
la costa de l'illa Christmas té un color vermell viu.
Un cop cada deu anys.
les cries de cranc tornen gràcies a les corrents oceàniques.
Aquesta és una de les més grosses que s'han vist.
Els milers de milions de crancs…
deixen atònits els peixos.
Proven de fer cap a la terra ferma
sigui com sigui.
Han d'arribar al bosc d'on provenien els seus pares.
Allà estaran segurs, a només dos quilòmetres de distància.
Però els seus pares no tenien la mida d'una agulla de cap.
Ara canvien la closca transparent amb la que nedaven
per una altra amb la que podran respirar més bé.
Llestos.
Però abans de anar-se'n de la platja…
els ataca algú de forma inesperada.
Mare?
Els crancs vermells adults no tenen miraments amb els menuts.
És hora de marxar de la platja. Ràpid.
Ara s'han d'enfilar a un mur costaner.
Per als humans seria tan impressionant com un gratacels.
Un cop són dalt han de travessar el poble.
Però els costa passar desapercebuts
perquè formen part d'un exèrcit de milions de criatures.
El món és un lloc molt arriscat per a les criatures menudes.
Han de vigilar per on passen.
El marge del bosc. Aviat estaran segurs.
Però encara no poden descansar.
Les formigues boges grogues
es mengen les cries de cranc.
Les que creuen el bosc
arribaran a casa per Nadal.
Els propers cinc anys s'alimentaran i creixeran
abans de fer el viatge de tornada al mar
per donar a llum les seves cries menudes.
El primer viatge dels animals sol ser sempre el més difícil.
N'hi ha que són desesperants.
Les grues damisel·les joves
afronten una de les migracions més dures que han de fer les aus.
Fugen de la gèlida Mongòlia
cap al sud per passar l'hivern a l'Índia.
Però abans aquest viatge no era tan difícil.
Fa 40 milions d'anys,
la terra que sobrevolen era gairebé plana.
MONGÒLIA
Després de ser esclafada, va ascendir creant grans plecs
per formar la que seria la serralada més alta del planeta.
L'Himàlaia.
Per creuar-la aquestes grues s'han d'enlairar 8.000 metres.
Com més alt volen, menys oxigen tenen.
Estan esgotades i són vulnerables als atacs.
Les àguiles daurades s'eleven amb l'aire calent, apareixen entre els pendents
i planen sobre les grues.
Llavors, cauen en picat cap a elles.
Per abatre una presa tan grossa, les àguiles treballen en parelles.
El primer viatge d'aquest pollet
serà l'últim.
Hi ha rutes més baixes i segures que aquesta.
Guiades per l'instint, les grues
volen en la direcció que prenen sempre.
Fins fa poc han estat víctimes de caçadors
i han perdut moltes zones on s'alimentaven d'antic.
Llavors a un poble petit al nord de l'Índia
els va canviar la sort.
Els habitants de Kichan van començar a alimentar i protegir les grues.
Cada cop n'arribaven més a l'hivern.
Ara 15.000 grues visiten Kichan cada any.
És la reunió més gran que s'ha vist d'aquesta espècie.
Per a les cries
el viatge cap al sud creuant la serralada més gran del món
ha arribat a la fi.
Fins l'any que ve.
els animals en marxa necessiten més que mai que els ajudem.
Els boscos tropicals de Yunnan
són l'última llar dels elefants salvatges xinesos, una espècia amenaçada.
Al març del 2020
la sequera més extensa i llarga de la història va devastar aquest bosc.
Va destruir arbres
i molts elefants van morir de gana.
Amb l'arribada imminent d'un nou membre de la família
aquest ramat va decidir traslladar-se.
Però no seria un viatge gens corrent.
La seva història va atreure l'atenció arreu del món.
Aquí l'animal més gros del món
provava de trobar un lloc per viure
al país més poblat de la Terra.
La família va tirar cap al nord
cap a una Xina molt diferent d'on havien estat.
Durant vuit mesos van travessar terres estranyes
però no van trobar cap lloc on quedar-se.
El nou membre de la família va néixer en marxa.
Un fet molt insòlit per als elefants.
La seva vida van començar d'una manera esgotadora.
Però aquesta família unida de disset membres havia de continuar.
I per als que tot just havien après a caminar,
cada obstacle era un problema.
I les pendents
eren costerudes.
Van continuar caminant 400 km més.
Com més al nord anaven,
menys adient era la zona.
Per menjar i beure…
es veien obligats a robar.
El curiós és que,
en comptes d'espantar-los,
la gent els deixava via lliure
i permetia que saquegessin la zona.
Després de caminar un any sencer
estaven esgotats.
Els elefants solen dormir de peu
i només s'estiren quan estan exhaustos.
Si continuem canviant el planeta,
cada cop hi haurà més animals
que es vegin obligats a fer nous viatges com aquest.
El següent pas que van fer
va ser el més extraordinari de tots.
Subtítols: Cristina Casas Peregrina