Milion pakoní
po tisíci kilometrech na pochodu
čelí největší překážce ve své každoroční migraci.
Tanzanské řece Mara.
Cestují s nimi i zebry včetně klisen s hříbaty.
A vyhlížejí je…
krokodýli.
Čím menší hříbě, tím nižší má šance.
A tohle patří k nejmenším.
Snaží se držet co nejblíže matky.
Kdo se oddělí, nemá velké šance na přežití.
Hříbě se snaží držet krok.
Může jen kopat,
zatímco ostatní to odnesou.
Rozptýlení trvalo akorát tak dlouho,
aby stihl doběhnout matku.
A můžou pochodovat dál s největším stádem planety.
NAŠE PLANETA II
NOVÁ GENERACE
ŘÍJEN
Některá zvířata dávají mláďatům ten nejlepší start do života tím,
že podnikají opravdu neuvěřitelné cesty.
Důležité není jen to, kam se vypraví, ale i kdy.
Mexické pobřeží Tichého oceánu.
Pláž působí opuštěně.
Ale pod pískem
se pohybují tisíce živočichů.
Mláďata karety zelenavé.
V říjnu má písek ideální teplotu pro vylíhnutí.
První, která se vynoří,
zůstávají bez hnutí.
Jakýkoli pohyb může přitáhnout pozornost.
Musí čekat na ostatní.
Brzy se vydají
na nejnebezpečnější cestu svého života.
A ta se lépe podniká společně.
Pro lovce…
je to největší hostina roku.
Odchytí polovinu mláďat na pláži.
Ale želvičky přicházejí v takovém množství,
že to predátoři zkrátka nestíhají.
A to je jediná šance, jak se dostat k vodě.
Začíná odliv.
Pro mláďata karet je teď situace ještě nebezpečnější.
Jejich jedinou šancí je následovat ostatní.
Některá dojdou až na mělčinu.
Ale ani teď nejsou v bezpečí.
Ta, která přežijí,
budou v příštích 24 hodinách
plavat usilovněji než kdy v budoucnu.
Během cesty u nich dochází ke vtištění magnetického pole Země.
Vytvoření mentální značky, která je dovede zpět,
až přijde čas rozmnožování.
Všechny karety zelenavé
stráví prvních patnáct let života v Tichém oceánu,
kde se budou krmit a vyrůstat o samotě.
Každá z nich urazí stovky tisíc kilometrů,
až jednoho dne změní kurz…
a zahájí dlouhou cestu zpět na pláž, kde se vylíhla.
Poprvé za více než deset let
tato náctiletá kareta
potkává další jedince svého druhu.
Je jich tu čtvrt milionu.
Největší shromáždění karet na Zemi.
Tady se bude pářit a poté poplave na břeh naklást vejce.
Už není žádné mládě.
Ale mělčiny jsou stále stejně děsivé.
Pevnina.
První, které se za patnáct let dotkla.
Teď ji čeká naléhavý úkol.
Je čas naklást vejce.
Nejprve jim musí vykopat hnízdo.
Pokud je naklade pod hranicí přílivu,
zaplaví se.
Ale příliš daleko od vody
by zase mohla vyschnout.
Střed pláže je tudíž velmi oblíbený.
S příchodem dalších dospělých karet
je až 80 % nakladených vajec
omylem zničeno jinými hnízdícími samicemi.
Ale vajec je tolik,
že miliony se jich uchovají nepoškozené, zakopané hluboko v písku.
Naklade jich kolem stovky.
A tím je její práce hotová.
Ale příští rok, ve stejnou dobu,
se vrátí na stejnou pláž, aby nakladla další,
a bude v tom pokračovat po zbytek života.
JIŽNÍ ATLANTSKÝ OCEÁN
Většina cest za rozmnožováním
se po tisíciletí téměř nezměnila.
V odlehlé části Atlantiku, východně od Jižní Ameriky,
leží Falklandy.
Rypouši sloní se sem připlouvají rozmnožovat
už tisíce let.
Na této pláži jsou koncem října jen mláďata.
Matky je před několika týdny opustily a teď se o sebe musí postarat sama.
I ona za pár dní pláž opustí
a zahájí život mořských poutníků v hlubinách oceánu.
Ale nejprve se musí naučit plavat.
Zdálo by se, že tyto chráněné tůňky u pobřeží
jsou pro to ideálním místem.
Seznamují s mořem.
Instinktivně dělají správné plavecké pohyby,
ale zatím nechápou nebezpečí.
Kosatky.
Zvané „dravé“.
Ty jen tak neproplouvají kolem.
Urazily stovky kilometrů, aby se sem dostaly přesně v tento okamžik.
Před dvaceti lety
hlavní samice zjistila, kdy mláďata zamíří do cvičné tůňky.
A kdy se do ní dokáže dostat i ona, až příliv stoupne.
Do té doby musí čekat.
Pokud útok načasuje špatně,
uvízne na skaliscích.
V polovině přílivu
je pro kosatku vody tak akorát.
Mláďata hrozbu nerozpoznají,
i když ji mají přímo před očima.
Potřebuje, aby bylo mládě ve vodě,
ale i tak je tu pro ni nebezpečně mělko.
Chybný pohyb,
a mohla by se zaseknout.
Mláďata jsou téměř na dosah.
Dívá se a čeká,
až se některé přiblíží natolik, aby ho mohla chytit.
Ještě živé ho vleče na moře.
Tato samice kosatky dravé je jediná, která loví tímto způsobem.
A dělá to pro celou svou rodinu.
Mládě zůstává naživu po celé hodiny.
Tyto kosatky se naučily využívat
každoroční cesty rypoušů za rozmnožováním.
Snad stejně pozoruhodné je i to,
že přesně vědí, kdy se mají každý rok vrátit.
Rozmnožování v bezpečí
pro některá zvířata znamená vyhnout se davu.
Nový Zéland.
Poslední obyvatelný kus pevniny, kam se lidé dostali.
Na cestě sem museli Polynésané překonat tisíce kilometrů otevřeného oceánu.
A totéž platí i pro každého živočicha.
Jeden návštěvník přesto každoročně podniká
cestu o délce 6 000 kilometrů napříč Jižním oceánem
až do nejodlehlejších koutů ostrova.
Je plachý a tajemný.
Tučňák novozélandský, tawaki.
Tučňák džungle.
Pečuje o své osmitýdenní mládě,
zatímco jeho partnerka je na moři a shání potravu.
Pokud se nepostará uspokojivě, možná ho samice opustí.
Míra rozvodovosti je mezi tučňáky vysoká.
Takže bude lepší, když všechny zažene.
Partnerka se po náročném dni, kdy sháněla potravu, vrátila k pobřeží.
Ale dostat se na břeh není snadné.
Je to otázka správného načasování.
Skoro!
Výborně.
Za hladovým mládětem
musí putovat přes balvany,
kořeny
a rokle.
Tohle je donáška jídla v tučňáčím stylu.
Tatínek může jen závidět.
Jak mládě roste, roste i jeho chuť k jídlu.
Aby uspokojila poptávku,
musí máma absolvovat překážkovou dráhu džunglí
znova
a znova.
Než se mládě osamostatní, ujde maraton
a naplave přes tisíc kilometrů.
A ztratí až polovinu své váhy.
Ale to ji nezastaví.
A pak, po deseti dlouhých týdnech,
už toho má dost.
Když kurýrní služba skončila,
žene hlad mládě k moři.
Ačkoli je hned u břehu spousta potravy,
kupodivu odplouvá s ostatními
a pokračuje tisíce kilometrů
až na půl cesty k Antarktidě.
NOVÝ ZÉLAND
Je to nejdelší cesta, jakou kdy jaký tučňák podniká,
a možná zbytečná.
JIŽNÍ OCEÁN ANTARKTIDA
Zřejmě s ní začali jejich předkové před dvěma miliony let,
kdy byla jejich potrava k dispozici pouze tady.
Zjevně je to zvyk, z něhož je těžké se vymanit.
LISTOPAD
V listopadu nárůst denního světla ohřívá Indický oceán
a spouští monzun.
VÁNOČNÍ OSTROV
V cestě mu stojí Vánoční ostrov.
Zvýšená vlhkost probouzí spící armádu.
Červení krabi z Vánočního ostrova nyní žijí téměř výhradně na souši.
Ale k dýchání stále ještě potřebují vlhkost v žábrách.
A také moře, kam mohou klást vajíčka.
Každý rok proto putují k pobřeží, jak jsou zvyklí už 200 000 let.
V poslední době se však mnohé změnilo.
Ale pomoc je na dosah.
Místní postavili i speciální mosty,
které jim umožní překonat nejrušnější silnice vlastním tempem.
Pomáhá jim i síť podchodů.
Zvyšují rychlost,
protože musí stihnout vrchol přílivu.
Za jedinou noc dorazí na pobřeží čtyři miliony krabů.
Každá samička do příboje setřese na 100 000 vajíček.
Okamžitě se vylíhnou a stanou se z nich volně plovoucí larvy.
Téměř každý rok skončí převážná většina
v něčím žaludku nebo spláchnutá do hlubin oceánu
a už se nevrátí.
Ale když budou mít štěstí, vrchol přílivu v příštím měsíci
je zase vrátí na břehy ostrova.
JIŽNÍ ATLANTSKÝ OCEÁN
Tisíce kilometrů jižněji
brzy započne další první cesta.
Pozdní listopad,
vrchol léta, konec světa.
Patagonie, nejjižnější cíp Ameriky.
Tak jižně žije jeden velký suchozemský predátor.
Puma.
Tohle je Machito.
Šedý samec.
Je mu jeden rok a čeká ho největší životní zkouška.
Jen o tom ještě neví.
Spolu se sestrou Niñou
jsou ve věku, kdy by se měli rozdělit a každý si najít své vlastní území.
Kvůli konkurenci mezi samci
bude muset Machito cestovat mnohem dál než jeho sestra.
Ale nejprve se oba musí naučit lovit.
Ani pro jejich matku
neexistuje větší výzva…
než chytit dospělého samce guanako,
třikrát většího, než je ona sama.
Ale matka se vyzná.
Mláďata ji pozorně sledují.
Aby měla šanci na úspěch, musí se přiblížit na pár metrů.
A pak nepustit, ať je jízda sebedivočejší.
Mláďata by měla jídla zdarma co nejlépe využít.
Jejich snadný život totiž brzy skončí.
Matka pro ně udělala, co mohla.
Po roce spolu už jim její území nepatří.
Je načase, aby mladí odešli.
Několik týdnů se sourozenci drží spolu.
Ale brzy bude muset jít každý svou cestou.
Samice Niña bude smět žít poblíž rajonu své matky.
Ale Machito ne.
Samci mívají mnohem větší území.
A aby našel dostatek prostoru,
bude možná muset ujít stovky kilometrů.
Poprvé v životě
je sám.
Po týdnech na cestě
má ukrutný hlad.
Průběh lovu už viděl,
ale naučil se toho dost?
Ne tak docela.
Za potravou musí dál,
hlouběji do neznámých končin.
Nezastaví se, dokud…
nezachytí nezaměnitelný pach čerstvého masa.
Ale úlovek…
je dílem obrovského samce.
Je dvakrát větší než Machito…
a dokázal by ho zabít během pár vteřin.
Je však příliš hladový, než aby to teď vzdal.
Stará puma se překvapivě stáhne
a nechá mladého soka se nakrmit,
což je mezi samci velmi vzácné.
Machitova odvaha mu sice získala víc času,
ale jeho cesta je teprve na začátku.
Pumí samci putují daleko a rychle.
O jejich samostatném životě se toho proto ví jen velmi málo.
Zřejmě jen málokterý svůj první rok o samotě přežije.
S trochou štěstí bude jedním z nich.
PROSINEC
Je Štědrý večer
a břehy Vánočního ostrova jsou jasně červené.
Jednou za deset let
jsou mořské proudy příznivé pro návrat malých krabů.
A tento patří k největším, které kdy byly zaznamenány.
Útesy jich zaplavily miliardy,
což místní zaskočilo.
Snaží se dosáhnout souše
všemi možnými způsoby.
Musí se dostat do lesa, odkud přišli jejich rodiče
a kde budou v bezpečí.
Je to odsud pouhé dva kilometry.
Ale jejich rodiče nebyli velcí jako špendlíková hlavička.
Teď shazují krunýře a vyměňují svůj skafandr
za model, ve kterém se bude lépe dýchat.
Připraveni.
Ještě ani nestihli opustit pláž,
a už přichází útok z nečekané strany.
Mami?
Vypadá to, že dospělí červení krabi nejsou moc přátelští k dětem.
Je čas opustit pláž, a to rychle.
To vyžaduje přelézt pobřežní zeď.
Stejně impozantní, jako by pro nás byl mrakodrap.
Poté, co vyšplhají na vrchol, se ještě musí proplížit městem.
Ale je těžké být nenápadný,
když jste součástí několikamiliardové armády.
Svět je velmi nebezpečný,
když jste takhle maličcí.
Proto musí dávat pozor na každém kroku.
Okraj lesa.
Bezpečí je na dohled.
Na oddech je však brzy.
Mravenci Anoplolepis gracilipes,
kteří se malými kraby živí.
Ti, kterým se podaří projít,
stráví Vánoce doma.
Příštích pět let se budou krmit a růst,
než se vrátí do moře
a dají život vlastním malým krabům.
První cesta mláděte bývá téměř vždy tou nejnáročnější.
Z některých jde obzvlášť strach.
Mladí jeřábi panenští
se účastní snad nejdrsnější migrace ze všech ptáků.
Utíkají z mrazivého Mongolska na jih, aby strávili zimu v Indii.
Ale jejich cesta nebyla tak těžká vždy.
Před 45 miliony let
byla země pod nimi poměrně rovná.
Pak se však stlačila a vyzvedla do velkých vrás,
čímž vzniklo nejvyšší pohoří na Zemi.
Himálaj.
Jeřábi tak musí vystoupat do výšky osm tisíc metrů nad mořem.
Čím výš letí, tím méně je kolem kyslíku.
Vyčerpaní jeřábi jsou snadným terčem útoku.
Orli skalní, nadnášení teplým vzduchem stoupajícím ze strmých svahů,
plachtí nad jeřáby.
A pak se po nich střemhlav vrhnou.
Ke skolení tak velké kořisti musí orli spolupracovat ve dvojici.
První let tohoto ptáčete
se stal jeho posledním.
Existují bezpečnější trasy v menších výškách.
Ale instinkt jeřábům velí
letět cestou, kterou létali odjakživa.
Až donedávna se museli potýkat s lovem
a ztrátou mnoha tradičních míst krmení.
Pak jedna vesnička v severní Indii
jejich osud změnila.
Obyvatelé Khíčanu začali jeřáby krmit a chránit.
Každou zimu se sem slétalo víc a víc jeřábů.
V současné době jich Khíčan navštíví 15 000 ročně.
Je to největší setkání tohoto druhu, které lze kde spatřit.
Ptáčata mají cestu na jih přes nejvyšší pohoří na Zemi
konečně za sebou.
Do příštího roku.
V měnícím se světě
potřebují migrující zvířata naši pomoc víc než kdy jindy.
Tropické deštné lesy Jün-nanu
jsou posledním domovem ohrožených divokých slonů v Číně.
V březnu roku 2020
zasáhlo les největší a nejdelší sucho v historii.
Stromy umřely
a sloni hladověli.
Do rodiny měl přibýt nový člen…
a tak se stádo rozhodlo přestěhovat.
Nečekala je však obyčejná cesta.
Jejich příběh upoutal pozornost celého světa.
Největší suchozemské zvíře
se snažilo najít místo k životu
v nejlidnatější zemi na této planetě.
Rodina zamířila na sever,
do velmi odlišné Číny, než jakou opustila.
ČÍNA JIŽNÍ LESY
Osm měsíců putovali neznámým územím,
místo, kde by se usadili, však nenašli.
Nejnovější přírůstek se tak narodil na cestě.
To byla pro slony velmi neobvyklá situace.
Slůně čekal velmi vyčerpávající vstup do života.
Nyní už sedmnáctičlenná rodina však musela pokračovat v cestě.
A pro někoho, kdo se sotva naučil chodit,
byla každá překážka problém.
A každý svah
byl prudký.
ČÍNA
Pokračovali dalších čtyři sta kilometrů.
A čím severněji se doplahočili,
tím méně do krajiny zapadali.
Aby se nakrmili,
byli nuceni krást.
Ale překvapivě,
místo aby je lidé vyhnali,
poskytli jim bezpečný průchod…
a dovolili jim drancovat.
Po celoročním pochodu
byli vyčerpaní.
Sloni obvykle spí vestoje
a lehnou si,
jen když jsou naprosto vysílení.
Pokud budeme naši planetu dál měnit,
bude podobné cesty nuceno podnikat stále více zvířat.
Ale nejpřekvapivějším se ukázal být jejich další krok.
Překlad titulků: Barbora Vrbová