En million gnuer, efter 1.000 kilometers march,
står over for den største forhindring på deres årlige vandring.
Marafloden i Tanzania.
Med dem rejser zebraer. Nogle er hunner med føl.
Og på dem venter…
…krokodiller.
Jo mindre føllet er, desto mindre er dets chance.
Og han er et af de mindste.
Han holder sig så tæt som muligt på sin mor.
Dem, der bliver adskilt, overlever sandsynligvis ikke.
Han kæmper for at følge med.
Han kan kun sparke,
mens andre tager faldet.
Distraktionerne varer længe nok til, at han kan nå sin mor…
…og fortsætte deres march med planetens største flok.
KAPITEL TRE: NÆSTE GENERATION
OKTOBER
Nogle dyr giver deres unger den bedste start i livet
ved at foretage forbløffende rejser.
Og det er ikke kun, hvor de tager hen, som er vigtigt, men hvornår.
Mexicos stillehavskyst.
Stranden ser øde ud.
Men under sandet er tusindvis af dyr på vej.
Olivenfarvede Ridleyskildpaddeunger.
I oktober har sandet præcis den rette temperatur til fremkomst.
Den første i overfladen
ligger stille.
Enhver bevægelse kan tiltrække opmærksomhed.
De må vente på andre.
De skal snart ud på deres livs farligste rejse.
Og det er bedst at gøre det sammen.
For jægerne…
…er det årets største festmåltid.
De tager halvdelen af de nye unger på stranden.
Men der ankommer så mange små skildpadder,
at rovdyrene ikke kan følge med.
Og det er deres eneste chance for at nå vandet.
Tidevandet er på vej ud.
Nu bliver det mere farligt for de små skildpadder.
Deres eneste chance er at følge de andre.
Nogle når det lave vand.
Men de er stadig ikke i sikkerhed.
Dem, der overlever,
skal svømme hårdere det næste døgn, end de nogensinde gør igen.
Mens de svømmer, registrerer de Jordens magnetfelt.
En mental markør, som vil guide dem tilbage, når de selv skal yngle.
Alle Ridleyskildpadder tilbringer de første 15 år af deres liv i Stillehavet
med at æde og vokse alene.
Hver af dem vil rejse hundredtusindvis af kilometer,
indtil de en dag skifter kurs…
…og begynder den lange rejse tilbage til stranden, hvor de udklækkede.
For første gang i over ti år vil denne teenageskildpadde
møde andre af sin egen art.
En kvart million af dem.
Den største samling af skildpadder på Jorden.
Her parrer hun sig og svømmer i land for at lægge æg.
Hun er ikke længere en lille unge.
Men det lave vand er stadig lige så faretruende.
Land.
Det første, hun har rørt i 15 år.
Nu har hun vigtige ting at gøre.
Hendes æg er klar til at blive lagt,
og hun skal grave en rede til dem.
Hvis hun lægger dem under tidevandsgrænsen, så drukner de.
Men for langt op på stranden, så kan de tørre ud.
Så området i midten er meget populært.
Tusindvis af andre voksne ankommer,
og op til 80 % af æggene, som lægges her,
ødelægges ved et uheld af andre redebyggende hunner.
Men der er så mange æg,
at millioner forbliver uskadte, dybt nede i sandet.
Hun lægger omkring 100.
Og så er hendes arbejde udført.
Men næste år, på samme tid,
vender hun tilbage til denne strand for at lægge æg igen,
og hun gør det resten af livet.
DET SYDLIGE ATLANTERHAV
De fleste rejser, som foretages for at yngle,
har knap forandret sig i årtusinder.
I en fjern del af Atlanterhavet, øst for Sydamerika, ligger Falklandsøerne.
Søelefanter er kommet her for at yngle i tusindvis af år.
Her på stranden i slutningen af oktober er der kun hvalpe.
Mødrene forlod dem for flere uger siden, og nu må de klare sig selv.
Om et par dage rejser de også
og starter deres liv som havvandrere i det dybe hav.
Men de har endnu ikke lært at svømme.
Det beskyttede bassin ved stranden virker som et godt sted at lære det.
De lærer havet at kende.
De laver de rigtige svømmebevægelser instinktivt,
men er endnu ikke i stand til at forstå fare.
Orca.
Spækhuggere.
Det er ingen passerende flok.
De har rejst hundredvis af kilometer for at nå hertil lige netop nu.
For 20 år siden opdagede førerhunnen, hvornår hvalpene kravler ud i bassinet,
og hvornår tidevandet stiger nok til, at hun også kan nå derind.
Indtil da må hun vente.
Hvis hun fejlberegner angrebet, strander hun på klipperne.
Ved halvvande er der lige dybt nok til en spækhugger.
Ungerne genkender ikke truslen,
selv om den stirrer dem lige i ansigtet.
Hun skal have en hvalp i vandet, men det er stadig farligt lavt for hende.
En forkert drejning,
og så kan hun sidde fast.
Ungerne er næsten inden for rækkevidde.
Hun ser på og venter på,
at en af dem kommer tæt nok på til at snuppe.
Hun bærer den, stadig i live, ud på havet.
Denne hun-spækhugger er den eneste, der jager på denne måde.
Og hun gør det for hele familien.
Hvalpen er i live i timevis.
Disse spækhuggere har lært at udnytte sælernes årlige rejse herhen for at yngle.
Og måske lige så bemærkelsesværdigt,
ved de præcis, hvornår de skal komme tilbage hvert år.
At yngle i sikkerhed, for nogle dyr, betyder at undgå store mængder.
New Zealand.
Den sidste beboelige landmasse, som mennesker nåede til.
For at nå herud måtte polynesierne krydse tusindvis af kilometer åbent hav.
Og det gør alle dyr.
Men alligevel foretager én besøgende en rejse på 6.000 kilometer
gennem Sydhavet hvert år
til øens mest afsondrede hjørner.
Den er genert og mystisk.
Fiordlands tawaki-pingvin.
Junglepingvinen.
Han passer på sin otte uger gamle unge,
mens hans partner finder mad på havet.
Hvis han ikke gør det tilstrækkeligt, forlader hun ham måske.
Skilsmisseprocenten for pingviner er høj.
Så han må hellere holde alle væk.
Hans partner er vendt tilbage til kysten efter en travl dag med at samle mad.
Men det er ikke nemt at komme i land.
Det er et spørgsmål om timing.
Næsten.
Flot klaret.
For at nå sin sultne unge
skal hun bevæge sig over sten,
rødder
og kløfter.
Det er madlevering, pingvinstil.
Far kan kun se på med misundelse.
Når ungen vokser, øges dens appetit også.
For at leve op til efterspørgslen
skal mor gennemføre forhindringsløbet gennem junglen
igen
og igen.
For at opfostre ungen går hun samme distance som et maraton
og svømmer over 1.000 kilometer,
og hun taber op til halvdelen af sin kropsvægt.
Men det stopper hende ikke.
Og så, efter ti lange uger,
har hun endelig fået nok.
Det er slut med madlevering.
Sult driver ungen ud til havet.
Der er masser af mad lige uden for kysten,
men mærkeligt nok svømmer han væk med andre
og fortsætter tusindvis af kilometer halvvejs til Antarktis.
Det er den længste enkeltrejse, som pingviner foretager,
og muligvis meningsløs.
SYDHAVET - ANTARKTIS
Man tror, at deres forfædre gjorde det for to millioner år siden,
da deres føde kun fandtes her.
Og rutinen har tydeligvis været svær at bryde.
Det tiltagende dagslys i november opvarmer Det Indiske Ocean
og kickstarter monsunen.
På dens vej ligger Juleøen.
Den stigende luftfugtighed vækker en sovende hær.
Juleøens røde landkrabber lever nu næsten udelukkende på land.
Men for at ånde har de stadig brug for fugt på gællerne
og havet, hvor de lægger deres æg.
Så de foretager en årlig tur til kysten, som de har gjort i 200.000 år.
Men på det seneste har meget forandret sig.
Men hjælpen er nær.
Lokalbefolkningen har også bygget særlige broer,
som gør det muligt for dem at krydse veje i eget tempo,
og et netværk af tunneler guider dem.
De øger deres tempo,
for de skal nå ud til højvandet.
På en enkelt nat når fire millioner krabber ud til kysten.
Hver hun frigiver 100.000 æg i brændingen.
De udklækkes straks og bliver til frit svømmende larver.
De fleste år bliver størstedelen ædt eller skyllet ud i dybet,
og ingen vender tilbage.
Men med lidt held i næste måneds højvande bliver de ført tilbage til øens kyster.
DET SYDLIGE ATLANTERHAV
Tusindvis af kilometer længere sydpå begynder endnu en første rejse.
Sidst i november, midsommer ved verdens ende.
Patagonien, Amerikas sydligste spids.
Der lever kun ét stort rovdyr så langt sydpå.
Pumaen.
Dette er Machito.
Den grå.
Han er et år gammel og står over for sit livs største prøve.
Han ved det dog ikke.
Han og hans søster, Niña, er nået den alder, hvor de skal skilles ad
og hver finde deres eget territorium.
Hannerne konkurrerer,
så Machito må rejse meget længere end sin søster.
Men nu skal de begge to lære at jage.
Selv for deres mor er der ingen større udfordring…
…end at fange en voksen han-guanaco tre gange så stor som hende.
Men hun er ekspert.
Ungerne holder øje.
For at få det til at lykkes skal hun komme inden for få meter.
Og så holde fast, uanset hvor vildt det bliver.
Ungerne bør få mest muligt ud af det gratis måltid.
Deres lette liv er snart slut.
Deres mor har gjort alt, hvad hun kan for dem.
Efter et år sammen er hendes territorium ikke længere deres.
Nu skal de afsted.
I flere uger bliver de to søskende tæt på hinanden.
Men de må snart gå hver til sit.
Hunnen Niña må leve tæt på sin mors område.
Machito må ikke.
Hannernes territorier er meget større.
Og for at finde nok plads må han måske rejse hundredvis af kilometer.
For første gang i sit liv er han alene.
Efter flere uger på farten er han sulten.
Han har set jagter, men har han lært nok?
Ikke just.
For at finde føde skal han bevæge sig videre,
dybere ind i ukendte områder.
Han standser først…
…da han opsnuser den umiskendelige duft af et frisk bytte.
Men det blev dræbt…
…af en kæmpestor han.
Han er dobbelt så stor som Machito…
…og kan dræbe ham på få sekunder.
Men han er for sulten til at give op nu.
Interessant nok trækker den gamle puma sig
og lader den unge æde.
En sjælden adfærd blandt hanner.
Machitos mod har givet ham mere tid,
men hans rejse er kun lige begyndt.
Han-pumaer rejser langt og hurtigt.
Derfor kender man meget lidt til deres selvstændige liv.
Man mener, at få af dem overlever det første år alene.
Hvis han er heldig, bliver han en af dem.
Det er juleaften, og Juleøens kyster er knaldrøde.
En gang hvert 10. år
er havstrømmen helt rigtig til, at krabbeungerne vender tilbage.
Og det er en af de største flokke nogensinde.
Milliarder dækker revene…
…og forvirrer de lokale.
De forsøger at nå ind til land
på alle mulige måder.
De skal ind i skoven, som forældrene kom fra,
og hvor de vil være i sikkerhed, kun to kilometer væk.
Men deres forældre var ikke på størrelse med et nålehoved.
Nu smider de skallen og udskifter våddragten
med noget, som gør det lettere at ånde.
Klar.
Men før de har forladt stranden…
…bliver de angrebet af en, de ikke forventede.
Mor?
Tydeligvis er voksne røde landkrabber ikke særlig børnevenlige.
Tid til at forlade stranden, hurtigt.
Det kræver, at de klatrer op ad havmuren.
Så formidabel. som en skyskraber ville være for os.
Når de er nået op til toppen, skal de kravle gennem byen.
Men det er svært at holde lav profil, når man er en hær på flere milliarder.
Verden er meget farlig, når man er meget lille.
Så de skal passe på, hvor de går.
Skovkanten.
Sikkerhed i sigte.
Men de kan ikke slappe af.
Gule, sindssyge myrer,
som æder krabbeunger.
Dem, der slipper igennem,
kommer hjem til jul.
De vil tilbringe de næste fem år med at æde og vokse,
før de foretager rejsen tilbage til havet
og producerer deres egne små krabbeunger.
Et dyrs første rejse vil næsten altid være den mest udfordrende.
Men nogle er særligt skræmmende.
Unge jomfrutraner foretager en af de sværeste vandringer for fugle.
På flugt fra vinterfrosne Mongoliet
rejser de sydpå for at tilbringe vinteren i Indien.
Men rejsen dertil var ikke altid så hård.
For 45 millioner år siden var området under dem forholdsvist fladt.
Så blev det knust og skubbet opad i store folder,
hvilket skabte det, som blev til den højeste bjergkæde på Jorden.
Himalaya.
For at krydse må tranerne nu stige til 8.000 meter over havets overflade.
Jo højere de flyver, desto mindre ilt.
De er udmattede og sårbare over for angreb.
Kongeørne, løftet af den varme luft, som stiger fra de stejle skråninger,
svæver over tranerne.
Og så dykker de ned mod dem.
For at dræbe så stort bytte samarbejder ørnene i par.
Denne unges første rejse
er blevet den sidste.
Der er lavere, sikrere ruter end denne.
Men tranernes instinkt er at flyve i den retning, de altid er fløjet.
Indtil for nylig blev de udsat for jagt
og tab af mange af deres traditionelle fødeområder.
Men en lille landsby i Indien forandrede deres skæbne.
Folk i Khichan begyndte at fodre og beskytte tranerne.
Flere og flere traner ankom hver vinter.
15.000 besøger nu Khichan hvert år.
Det er den største samling af arten noget sted på Jorden.
For ungerne er rejsen sydpå over Jordens højeste bjergkæde endelig forbi.
Indtil næste år.
I denne foranderlige verden
har dyr på farten brug for vores hjælp mere end nogensinde før.
Yunnans tropiske skove er det sidste hjem for de truede vilde elefanter i Kina.
I marts 2020
blev skoven ramt af den største og længstvarende tørke nogensinde.
Træer døde,
og elefanter sultede.
Et nyt familiemedlem skulle snart fødes…
…så flokken besluttede sig for at rejse.
Men det blev ingen almindelig rejse.
Deres historie fangede verdens fantasi.
Her gik det største landdyr
på jagt efter et sted at bo
i det mest folkerige land på Jorden.
Familien vandrede nordpå
til et helt andet Kina end det, de havde efterladt.
KINA - DE SYDLIGE SKOVE
I otte måneder vandrede de gennem mærkelige nye lande,
men fandt intet sted at slå sig ned.
Så det nye familiemedlem blev født på farten.
Det er højst usædvanligt for elefanter.
Hans start i livet ville blive udmattende.
Men de nu 17 familiemedlemmer måtte rejse videre.
Og for dem, som lige havde lært at gå, var alle forhindringer et problem.
Og hver skråning var stejl.
KINA
De fortsatte endnu 400 kilometer.
Jo længere nordpå de vandrede,
desto mindre hørte de til.
For at æde og drikke
blev de tvunget til at stjæle.
Men bemærkelsesværdigt nok,
i stedet for at drive dem væk,
gav folk dem lov til at gå forbi…
…og lod dem plyndre.
Efter et års march var de udmattede.
Elefanter sover normalt stående.
De lægger sig kun ned, når de er helt udkørte.
Hvis vi fortsætter med at forandre vores planet,
vil flere og flere dyr blive tvunget til at foretage nye rejser som denne.
Men det næste, de gjorde, var det mest usædvanlige.
Tekster af: Mila Tempels