Miljoona gnuuantilooppia.
Ne ovat vaeltaneet jo tuhat kilometriä,
ja nyt edessä on vuotuisen muuttomatkan suurin este.
Tansanian Mara-joki.
Lauman mukana kulkee myös seeproja, joista osalla on varsoja.
Kulkijoita odottavat -
krokotiilit.
Pienimmät varsat ovat suurimmassa vaarassa.
Tämä kaveri on yksi pienimmistä.
Se yrittää pysytellä emonsa vieressä.
Yksin jäävät varsat selviytyvät vain harvoin.
Varsa on jäämässä jälkeen.
Se ei voi muuta kuin potkia.
Muualla laumassa käy kato.
Krokotiileilla on muuta puuhaa, joten varsa ehtii emonsa luokse.
Seeprat jatkavat matkaansa maapallon suurimman lauman mukana.
OUR PLANET – USKOMATON PLANEETTAMME 2
KOLMAS LUKU: UUSI SUKUPOLVI
LOKAKUU
Osa eläimistä turvaa jälkikasvulleen hyvän alun -
tekemällä uskomattomia matkoja.
Määränpään lisäksi tärkeää on myös matkan ajankohta.
Tyynenmeren rannikko Meksikossa.
Ranta näyttää autiolta.
Hiekan kätköissä liikehtii kuitenkin tuhansia eläimiä.
Etelänbastardikilpikonnien poikasia.
Lokakuussa hiekka on juuri sopivan lämpöistä esiintuloon.
Ensimmäiset nousijat -
pysyvät paikoillaan.
Liike voisi herättää huomiota.
Niiden täytyy odottaa muita.
Kohta ne aloittavat elämänsä vaarallisimman matkan.
Se on parasta tehdä joukolla.
Saalistajille -
tarjolla on vuoden runsain ateria.
Puolet poikasista päätyy petojen kitaan.
Kilpikonnia tulee kuitenkin niin paljon,
etteivät pedot ehdi napsia kaikkia.
Vain se voi auttaa poikaset veteen asti.
Vuorovesi alkaa vetäytyä.
Tilanne on pikku kilpikonnille entistäkin vaarallisempi.
Ei auta kuin lähteä muiden perään.
Osa poikasista pääsee matalikkoon.
Ne eivät silti ole vielä turvassa.
Selviytyjät -
uivat seuraavan vuorokauden aikana kovemmin kuin koskaan sen jälkeen.
Matkaa tekevä poikanen virittyy suunnistamaan magneettikentän mukaan.
Sen ansiosta se osaa palata takaisin, kun on aika lisääntyä.
Etelänbastardikilpikonnat -
viettävät elämänsä ensimmäiset 15 vuotta merellä -
syöden ja kasvaen kukin omillaan.
Ne matkaavat satoja tuhansia kilometrejä,
kunnes ne lopulta vaihtavat suuntaa -
ja aloittavat pitkän matkan takaisin kuoriutumisrannalleen.
Ensimmäistä kertaa yli vuosikymmeneen tämä teini-ikäinen kilpikonna -
tapaa lajitovereitaan.
Neljännesmiljoona lajitoveria.
Maailman suurin kilpikonnajoukko.
Nuori naaras parittelee täällä ja ui sitten rantaan munimaan.
Kilpikonna ei ole enää poikanen,
mutta matalikko on silti vaarallinen paikka.
Maata.
Ensimmäisen kerran 15 vuoteen.
Kilpikonnanaaraalla on nyt kiire.
Munat ovat valmiita munittavaksi, joten niille on kaivettava pesä.
Jos naaras munii liian lähelle vesirajaa, munat voivat hukkua vuorovesiin.
Liian kaukana vesirajasta ne taas saattavat kuivua.
Siksi keskivyöhyke on varsin suosittu.
Rannalle saapuu tuhansittain naaraita, ja jopa 80 prosenttia munista -
tuhoutuu tungoksessa vahingossa.
Munia on kuitenkin niin paljon,
että hiekan turviin päätyy niitä miljoonittain.
Tämä naaras munii noin sata munaa.
Sen työ on nyt tehty.
Mutta samaan aikaan ensi vuonna -
se palaa tälle samalle rannalle munimaan uudelleen.
Se toistaa sykliä koko elämänsä ajan.
ETELÄ-ATLANTTI
Useimmat lisääntymisen takia tehdyt matkat -
ovat toistuneet samanlaisina vuosituhansia.
Syrjäisessä Atlantin kolkassa Etelä-Amerikan itäpuolella -
ovat Falklandinsaaret.
Merinorsut ovat lisääntyneet täällä tuhansien vuosien ajan.
Tällä rannalla on lokakuun lopulla enää poikasia.
Emot lähtivät jo viikkoja sitten, ja poikaset ovat omillaan.
Lähipäivinä nekin lähtevät -
ja aloittavat elämänsä meren syvyyksien vaeltajina.
Ensin täytyy kuitenkin oppia uimaan.
Suojaisa poukama vaikuttaa hyvältä paikalta harjoitella.
Poikaset totuttelevat mereen.
Ne osaavat uintiliikkeet vaistomaisesti,
mutta eivät vielä ymmärrä meren uhkia.
Orcinus orca. Miekkavalas.
Kyse ei ole sattumasta.
Valaat ovat uineet satoja kilometrejä ollakseen saaren luona juuri nyt.
Johtajanaaras oppi 20 vuotta sitten, milloin poikaset menevät poukamaansa.
Nousuveden aikaan myös valas pääsee sinne.
Siihen asti sen on odotettava.
Jos se ajoittaa iskun väärin, se saattaa ajautua karille.
Vuorovetten keskikohdassa veden syvyys riittää juuri ja juuri miekkavalaalle.
Poikaset eivät käsitä vaaraa,
vaikka se on aivan nenän edessä.
Valas voi napata poikasen vain vedestä,
mutta täällä on sille yhä vaarallisen matalaa.
Yksikin väärä liike -
voi johtaa juuttumiseen.
Poikaset ovat melkein saavutettavissa.
Valas vahtii ja odottaa,
että joku niistä tulee tarpeeksi lähelle sitä.
Valas vie poikasen elävänä avomerelle.
Vain tämä miekkavalasnaaras saalistaa tällä tavalla.
Se saalistaa koko perheensä puolesta.
Merinorsunpoikanen on elossa vielä monta tuntia.
Valasparvi on oppinut hyödyntämään merinorsujen vuotuista matkaa tänne.
Kenties yhtä hämmästyttävää on se,
että valaat tietävät tarkkaan, milloin on aika palata.
Joidenkin eläinten lisääntymisrauha löytyy tungosta välttelemällä.
Uusi-Seelanti.
Viimeinen asumiskelpoinen maa-alue, jolle ihmiset saapuivat.
Polynesialaiset kulkivat merellä tuhansia kilometrejä päästäkseen tänne.
Sama pätee kaikkiin eläimiin.
Eräs vierailija taittaa joka vuosi 6 000 kilometrin matkan -
yli Eteläisen jäämeren -
Uuden-Seelannin syrjäisimpiin kolkkiin.
Se on ujo ja salaperäinen.
Vuonopingviini.
Viidakkopingviini.
Koiras huolehtii 8-viikkoisesta poikasesta -
kumppanin ollessa merellä ravintoa hankkimassa.
Jos koiras ei hoida hommaansa hyvin, naaras saattaa jättää sen.
Pingviiniliitot päättyvät eroon varsin usein.
Tunkeilijat on siis pidettävä loitolla.
Koiraan kumppani on palannut rannikolle ruoanhakureissultaan.
Maihinnousussa on kuitenkin haasteensa.
Kyse on ajoituksesta.
Lähellä oli.
Sillä lailla.
Päästäkseen poikasensa luokse -
naaraan on ylitettävä kallioita,
juuria -
ja syvänteitä.
Kotiinkuljetus pingviinien tapaan.
Isä voi vain katsoa kateellisena vierestä.
Poikasen kasvaessa myös sen ruokahalu yltyy.
Vastatakseen kysyntään emon on ylitettävä viidakon esterata -
yhä -
uudelleen.
Vanhemmuuspuuhissaan emo kävelee maratonin verran -
ja ui yli tuhat kilometriä.
Sen paino voi pudota jopa puoleen entisestä.
Se ei emoa pidättele.
Kymmenen pitkän viikon jälkeen -
se saa vihdoin tarpeekseen.
Kotiinkuljetuksia ei enää tule, joten nälkä ajaa poikasen merelle.
Rannikolla olisi hyvät ruoka-apajat,
mutta jostain syystä pingviinit uivat -
tuhansien kilometrien päähän, puolimatkaan Etelämannerta kohti.
Matka on pisin pingviinien tekemä,
ja mahdollisesti täysin hyödytön.
ETELÄINEN JÄÄMERI ETELÄMANNER
Lajin esipolvet saattoivat aloittaa matkat vuosimiljoonia sitten,
kun ravintoa oli saatavilla vain täällä.
Tavasta on näemmä vaikea päästä eroon.
MARRASKUU
Marraskuussa -
lisääntyvä päivänvalo saa Intian valtameren lämpenemään -
ja käynnistää monsuunin.
Sen reitillä sijaitsee Joulusaari.
Monsuunin lisäämä kosteus herättää nukkuvan armeijan.
Joulusaarenmaataskuravut viettävät lähes koko ikänsä maalla.
Ne kuitenkin tarvitsevat kiduksiinsa kosteutta voidakseen hengittää.
Ja merta, johon laskea munansa.
Siksi ne ovat jo 200 000 vuoden ajan vaeltaneet rannikolle joka vuosi.
Viime aikoina moni asia on kuitenkin muuttunut.
Auttavia käsiä on onneksi tarjolla.
Paikalliset ovat myös rakentaneet siltoja,
joita pitkin ravut voivat ylittää tiet omassa tahdissaan.
Niillä on myös oma tunneliverkosto.
Ravut kiiruhtavat ehtiäkseen rannalle nousuveden aikana.
Rannalle marssii yhden yön aikana neljä miljoonaa rapua.
Jokainen naaras ravistaa veteen noin 100 000 munaa.
Munista kuoriutuu välittömästi vapaasti uivia toukkia.
Useimpina vuosina valtaosa toukista tulee syödyksi tai vajoaa syvyyksiin,
eikä yksikään palaa.
Mutta jos tuuri käy, seuraavan kuun nousuveden aikaan -
ne huuhtoutuvat takaisin saaren rannoille.
Tuhansia kilometrejä etelämpänä on alkamassa toinen ensimatka.
Marraskuun lopulla maailman äärissä eletään keskikesää.
Patagonia, Amerikan mantereen eteläisin osa.
Näin etelässä elää vain yksi suuri maapetoeläin.
Puuma.
Tässä on Machito. Harmaaturkki.
Yksivuotias uros joutuu kohta elämänsä kovimpaan paikkaan.
Se ei tosin tiedä sitä.
Machito ja sen sisko Niña -
ovat iässä, jossa niiden pitäisi erota ja etsiä omat reviirinsä.
Urosten välisten kilpailun vuoksi -
Machiton on lähdettävä paljon kauemmaksi kuin siskonsa.
Mutta nyt niiden on opittava saalistamaan.
Jopa emopuumalle -
on todella haastavaa -
kaataa aikuinen guanako, joka on kolme kertaa isompi kuin se itse.
Mutta emo osaa hommansa.
Pennut katsovat silmä kovana.
Puuman on päästävä aivan lähietäisyydelle.
Ja pidettävä kiinni töyssyistä huolimatta.
Pentujen on syytä nauttia noutoruoasta täysillä.
Helppo elämä jää pian taakse.
Emon työ on nyt tehty.
Yhteisen vuoden jälkeen -
pennuille ei ole emon reviirillä enää sijaa.
Niiden on aika lähteä.
Sisarukset pysyttelevät toistensa lähellä useita viikkoja.
Pian niiden on kuitenkin lähdettävä eri suuntiin.
Niña-naaras saa jäädä lähelle emonsa kotireviiriä.
Machito ei saa.
Urosten reviirit ovat paljon isompia.
Saadakseen tarpeeksi tilaa Machiton on ehkä kuljettava satoja kilometrejä.
Ensi kertaa elämässään -
se on yksin.
Viikkojen vaelluksen jälkeen Machitolla on kiljuva nälkä.
Se on nähnyt, miten saalistetaan, mutta onko se oppinut tarpeeksi?
Ei aivan.
Saadakseen ruokaa sen on jatkettava matkaa.
Se kulkee yhä kauemmas tuntemattomaan.
Se pysähtyy vasta -
tuntiessaan tuoreen saaliin tutun tuoksun.
Tosin saalis -
kuuluu valtavalle urokselle.
Uros on tuplasti Machiton kokoinen -
ja voisi tappaa Machiton sekunneissa.
Nälkä antaa kuitenkin Machitolle sisua.
Yllättävää kyllä, vanha uros heltyy -
ja antaa tulokkaan syödä.
Sellainen on urosten välillä hyvin harvinaista.
Rohkeus antoi Machitolle lisäaikaa,
mutta sen matka on vasta alussa.
Puumaurokset taittavat nopeasti pitkiä matkoja.
Siksi niiden itsenäisestä elämästä tiedetään varsin vähän.
On arveltu, että vain harva selviytyy ensimmäisestä vuodesta omillaan.
Jos onni suo, Machito on yksi niistä.
JOULUKUU
On jouluaatto, ja Joulusaaren rannat hehkuvat kirkkaanpunaisina.
Kerran 10 vuodessa sopivat merivirrat tuovat ravunpoikaset takaisin kotiin.
Tämä paluumuutto on yksi kaikkien aikojen suurimmista.
Riutoilla on miljardeja rapuja.
Vakiasukkaita moinen hämmentää.
Pikkuravut pyrkivät kuivalle maalle -
kaikin mahdollisin keinoin.
Niiden pitää päästä vanhempiensa kotimetsään.
Turvapaikkaan on matkaa vain kaksi kilometriä.
Emoravut eivät tosin olleet nuppineulanpään kokoisia.
Poikasten on aika luoda nahkansa -
ja vaihtaa märkäpuku hengittävämpään asuun.
Kas näin. Mutta jo ennen rannalta lähtöä -
poikaset saavat odottamattoman vihollisen.
Äiti?
Aikuiset joulusaarenmaataskuravut eivät ole kovin lapsiystävällisiä.
Rannalta on poistuttava pikaisesti.
Se tarkoittaa rantapenkereen yli kapuamista.
Se on ravunpoikasille yhtä korkea kuin pilvenpiirtäjä ihmisille.
Huipulle päästyään rapujen on hipsittävä kaupungin halki.
Ei ole helppoa olla näkymätön, kun on osa miljardien vahvuista armeijaa.
Maailma on hyvin vaarallinen, jos itse on hyvin pieni.
Poikasten on oltava varovaisia.
Metsän tarjoama turva on jo näkyvissä.
Mutta vielä ei voi rentoutua.
Anoplolepis gracilipes -muurahaiset -
syövät ravunpoikasia.
Ne jotka selviytyvät,
pääsevät jouluksi kotiin.
Ravut viettävät seuraavat viisi vuotta syöden ja kasvaen.
Sitten ne vaeltavat takaisin rantaan -
ja tuottavat omat poikasjoukkonsa.
Eläimen ensimmäinen matka on lähes aina kaikkein vaikein.
Jotkin matkat ovat erityisen hirvittäviä.
Nuoret neitokurjet -
tekevät yhden lintumaailman raskaimmista muuttomatkoista.
Ne lentävät jäisestä Mongoliasta talveksi etelämmäs Intiaan.
Matka sinne ei ole kuitenkaan aina ollut näin rankka.
Noin 45 miljoonaa vuotta sitten maa niiden alla oli melko tasaista.
Sitten se alkoi puristua ja poimuttua ylöspäin -
synnyttäen vähitellen maapallon suurimman vuoriston.
Himalajan.
Sitä ylittäessään kurkien on noustava jopa 8 000 metrin korkeuteen.
Mitä korkeammalle mennään, sitä vähemmän on happea.
Uupuneet linnut ovat helppo kohde.
Maakotkat saavat nostetta jyrkkien rinteiden lämpimästä ilmasta -
ja liitävät kurkien yläpuolella.
Sitten ne syöksyvät kurkia kohti.
Isoa saalista tavoittelevat kotkat työskentelevät pareittain.
Tämän kurjen ensimmäinen matka -
jäi sen viimeiseksi.
Tarjolla olisi turvallisempiakin reittejä.
Vaisto kuitenkin ohjaa kurjet käyttämään vanhaa tuttua reittiä.
Aivan viime aikoihin asti kurkia on koetellut metsästys -
sekä perinteisten ruokailupaikkojen katoaminen.
Sitten eräs pieni kylä Pohjois-Intiassa -
sai aikaan muutoksen.
Khichanin asukkaat ryhtyivät ruokkimaan ja suojelemaan kurkia.
Kurkien määrä alkoi kasvaa talvi talvelta.
Nyt niitä saapuu Khichaniin joka vuosi noin 15 000.
Missään muualla niitä ei keräänny yhteen yhtä paljon.
Poikasten matka etelään yli maailman korkeimpien vuorten -
on vihdoin ohi.
Ensi vuoteen asti.
Muuttuvassa maailmassa -
matkoja tekevät eläimet tarvitsevat apuamme enemmän kuin koskaan.
Yunnanin trooppiset metsät -
ovat Kiinan harvojen luonnonvaraisten norsujen viimeinen kotipaikka.
Maaliskuussa 2020 -
metsää riivasi mittaushistorian pahin ja pisin kuivuus.
Puita kuoli,
ja norsut näkivät nälkää.
Laumaan oli syntymässä uusi jäsen,
joten se päätti lähteä liikkeelle.
Matkasta tuli varsin poikkeuksellinen.
Norsujen vaellusta katsoi koko maailma.
Planeettamme suurin maaeläin -
yritti löytää asuinpaikkaa -
maailman väkirikkaimmassa maassa.
Perhe lähti pohjoiseen,
jossa sitä odotti hyvin erilainen Kiina kuin se, jonka se jätti taakseen.
Ne kulkivat kahdeksan kuukauden ajan, mutta sopivaa kotipaikkaa ei löytynyt.
Lauman uusin jäsen syntyi matkan varrella.
Se on norsuille hyvin epätavallista.
Pienokaista odotti rankka elämän alkutaival.
Seitsemäntoistapäisen lauman oli pakko jatkaa vaellustaan.
Juuri kävelemään oppineelle jokainen este oli hankala.
Ja jokainen rinne -
varsin jyrkkä.
Norsut kulkivat vielä 400 kilometriä.
Mitä kauemmas ne menivät,
sitä vähemmän ne sopivat ympäristöönsä.
Ravitakseen itseään -
niiden oli pakko varastaa.
Yllättävää kyllä,
hätistelyn sijaan -
ihmiset jättivät norsut rauhaan -
ja antoivat niiden rosvota.
Vuoden kestäneen marssimisen jälkeen lauma oli uuvuksissa.
Yleensä norsut nukkuvat seisaallaan -
ja asettuvat makuulle vain täysin voipuneina.
Jos jatkamme planeettamme muuttamista, yhä useammat eläimet -
joutuvat tekemään tämänkaltaisia matkoja.
Norsujen seuraava siirto oli kuitenkin kaikkein hämmästyttävin.
Tekstitys: Heidi Mäki