En million gnuer
står etter 1000 kilometer underveis
overfor sin største hindring i deres årlige vandring.
Elven Mara i Tanzania.
Sebraer vandrer sammen med dem. Noen er hunner med føll.
Og det som venter på dem…
…er krokodiller.
Jo mindre et føll er, jo dårligere sjanse har det.
Og han er et av de minste.
Han prøver å holde seg så nær moren som mulig.
De som kommer bort fra flokken har liten sjanse for å overleve.
Han sliter med å holde følge.
Alt han kan gjøre er å sparke,
mens andre taper kampen.
Distraksjonene varer akkurat lenge nok
til at han kan nå moren sin…
…og fortsette marsjen med planetens største flokk.
OUR PLANET – VÅRT UTROLIGE HJEM
KAPITTEL 3: DEN NESTE GENERASJONEN
OKTOBER
Noen dyr gir ungene den beste starten i livet
ved å legge ut på utrolige reiser.
Og det er ikke bare hvor de drar som er viktig, men når.
Mexicos stillehavskyst.
Stranden ser øde ut.
Men under sanden
er tusenvis av dyr i bevegelse.
Olivenbastardskilpaddeunger.
I oktober har sanden helt riktig temperatur for å komme frem.
De første som dukker opp
holder seg i ro.
Enhver bevegelse kan tiltrekke seg oppmerksomhet.
De må vente på flere.
De skal til å ta fatt
på sitt livs farligste reise.
Og det er bedre å gjøre det sammen.
For jegerne…
…er dette årets største festmåltid.
De tar halvparten av ungene som kommer ut på stranden.
Men de små skilpaddene ankommer i så stort antall
at rovdyrene ikke klarer å henge med.
Og det er deres eneste sjanse til å nå vannet.
Tidevannet synker.
Det blir enda farligere for de små skilpaddene.
Deres eneste sjanse er å følge etter de andre.
Noen når grunnene.
Men selv nå er de ikke trygge.
De som overlever
vil svømme hardere de neste 24 timene
enn noensinne senere.
Underveis blir de preget av jordas magnetfelt.
En mental markør som vil føre dem tilbake når det er deres tur å bli foreldre.
Alle olivenbastardskilpadder
tilbringer sine første 15 år i Stillehavet.
Der spiser og vokser de alene.
STILLEHAVET SØR-AMERIKA
Hver av dem vil reise flere hundre tusen kilometer
frem til de en dag endrer kurs…
…og begynner på den lange reisen tilbake til den stranden de ble klekket på.
For første gang på over et tiår
møter denne tenåringen
andre av sin egen art.
En kvart million av dem.
Den største samlingen av skilpadder på jorda.
Her parer hun seg og svømmer i land for å legge egg.
Hun er ingen liten unge lenger.
Men grunnene er like skremmende.
Land.
For første gang på 15 år.
Nå har hun viktige ting å ta seg av.
Eggene er klare til å legges,
og hun må grave et rede til dem.
Legges de langt nok ned til at floen når dem,
drukner de.
Men for langt opp på stranda
kan de tørke ut.
Så midt imellom er et populært sted.
Når tusenvis av flere voksne kommer,
blir så mange som 80 prosent av eggene
ødelagt uten overlegg av andre hunner som lager reder.
Men det legges så mange egg
at millioner av dem forblir uskadd dypt nede i sanden.
Hun legger rundt hundre.
Og da er jobben hennes gjort.
Men neste år, på samme tid,
drar hun tilbake til denne stranden for å legge egg igjen,
og det vil hun fortsette med resten av livet.
SØR-ATLANTEREN
De fleste reiser som tas for å pare seg
har knapt endret seg på flere tusen år.
I en avsidesliggende del av Atlanterhavet, øst for Sør-Amerika,
ligger Falklandsøyene.
Sjøelefanter har kommet hit for å pare seg i tusenvis av år.
Her på denne stranden i slutten av oktober
er det bare unger.
Mødrene forlot dem for flere uker siden, og nå må de klare seg selv.
Om noen dager vil de også dra
og begynne sine liv som havreisende i det dype havet.
Men de har ennå ikke lært å svømme.
Dette beskyttede bassenget ved stranda
ser ut som en fin plass å lære det på.
De blir kjent med havet.
De gjør instinktivt de rette svømmebevegelsene,
men er ennå ikke i stand til å forstå fare.
Spekkhoggere.
Staurkval.
Denne flokken er ikke på gjennomreise.
De har reist hundrevis av kilometer for å komme hit akkurat nå.
For tjue år siden
oppdaget alfahunnen når ungene dro ut i lekebassenget sitt.
Og når tidevannet steg så hun kunne nå dem.
Frem til da må hun vente.
Om hun feilberegner angrepet,
blir hun strandet på steinene.
Når floen er halvveis
er det akkurat dypt nok for en spekkhogger.
Selungene innser ikke faren,
selv når den stirrer dem i øynene.
Hun trenger en unge i vannet,
men det er enda farlig grunt for henne.
Om hun svinger feil,
kan hun sette seg fast.
Ungene er nesten innen rekkevidde.
Hun følger med og venter
på at en av dem er nær nok til at hun kan ta den.
Hun bærer den, fortsatt i live, til havs.
Denne spekkhoggerhunnen er den eneste som jakter sånn.
Og hun gjør det for hele familien.
Ungen er i live i timevis.
Spekkhoggerne har lært seg å utnytte
selenes årlige reiser hit for å føde.
Og, kanskje like bemerkelsesverdig,
de vet akkurat når de skal komme tilbake hvert år.
Å få avkom i trygge rammer betyr, for noen dyr, å unngå andre.
New Zealand.
Den siste beboelige landmassen som folk har nådd.
For å komme hit
måtte polynesierne krysse flere tusen kilometer med åpent hav.
Og det samme må alt av dyr.
Men likevel gjør én besøkende en reise på 6000 kilometer
over Sørishavet hvert år
til øyas mest avsidesliggende områder.
Den er sky og mystisk.
Skogpingvinen.
Jungelpingvinen.
Han passer på sin åtte uker gamle kylling
mens partneren hans er til havs og leter etter mat.
Om han ikke gjør jobben sin, forlater hun ham kanskje.
Skilsmisseraten blant pingviner er høye.
Så han bør holde alle unna.
Partneren hans er tilbake ved kysten etter en travel dag med matsanking.
Men å komme seg i land er ikke lett.
Det er et spørsmål om timing.
Nesten!
Bra jobbet.
For å nå sin sultne kylling
må hun gå over steinblokker,
røtter
og kløfter.
Dette er matlevering på pingvinvis.
Pappa kan bare se misunnelig på.
Når kyllingen vokser, gjør appetitten det samme.
For å holde tritt med etterspørselen må mamma forsere hinderløypa i jungelen
igjen
og igjen.
For å oppfostre kyllingen må hun gå like langt som en maraton
og svømme over 1000 kilometer.
Og hun vil miste opptil halvparten av kroppsvekten sin.
Men det stopper henne ikke.
Og etter ti lange uker
har hun endelig fått nok.
Når leveransene er over,
driver sulten kyllingen til havet.
Det er rikelig med mat rett utenfor kysten,
men merkelig nok svømmer han og de andre bort derfra,
og de fortsetter i flere tusen kilometer,
halvveis til Antarktis.
Det er den lengste enkeltreisen en pingvin har gjort,
og den er muligens meningsløs.
ANTARKTIS
Man tror forfedrene deres startet dette for to millioner år siden,
da maten deres bare ble funnet her.
Og det er tydeligvis en vane som er vond å vende.
I november
varmer en økning i det daglige sollyset Det indiske hav
og starter monsunen.
I dens vei ligger Christmasøya.
Økningen i fuktighet den bringer med seg vekker en sovende armé.
Rødkrabber
bor nesten bare på land nå.
Men for å kunne puste
må de fortsatt ha fuktighet i gjellene
og et hav å legge eggene sine i.
Så de tar en årlig tur til kysten, sånn som de har gjort i 200 000 år.
Men i det siste har mye endret seg.
Men nå er hjelpen nær.
Lokalbefolkningen har bygget spesielle broer
som lar dem krysse de travleste veiene i sin egen fart,
og et nettverk av underganger viser vei.
De øker tempoet,
for de må nå høyvannet.
På én natt når fire millioner krabber kysten.
Hver hunn rister 100 000 egg ut i vannet.
De klekkes straks og blir frittsvømmende larver.
De fleste år blir flesteparten spist eller feid ut i dypet,
og ingen kommer tilbake.
Men om de er heldige, vil de ved høyvann neste måned
bli feid tilbake til øyas strender.
SØR-ATLANTEREN
Tusenvis av kilometer lenger sør
skal en ny første reise tas fatt på.
Det er slutten av november, midtsommer ved verdens ende.
Patagonia, den sørligste delen av Amerika.
Bare ett stort landrovdyr bor så langt sør som dette.
Pumaen.
Dette er Machito.
Den grå.
Han er ett år gammel og står overfor sitt livs største test.
Men det vet han ikke.
Han og søsteren, Niña,
er i en alder hvor de bør skille lag og finne hvert sitt territorium.
Konkurransen mellom hannene
betyr at Machito må reise mye lenger enn søsteren sin.
Men nå må de begge lære å jakte.
Selv for moren deres
er det ingen større utfordring…
…enn å ta en voksen hannguanako
som er tre ganger hennes størrelse.
Men hun er en ekspert.
Ungene følger nøye med.
For å lykkes, må hun komme seg få meter unna.
Og så holde seg fast, samme hvor humpete turen blir.
Ungene bør få mest mulig ut av det gratis måltidet.
Det enkle livet deres er ved veis ende.
Moren har gjort alt hun kan for dem.
Etter et år sammen
er ikke territoriet hennes deres lenger.
Det er på tide at de drar.
I flere uker holder søsknene seg nær hverandre.
Men de må snart gå hver sin vei.
Niña, hunnen,
kan få lov til å bo nær morens område.
Det får ikke Machito.
Hannenes territorier er mye større.
Og for å finne nok plass,
må han kanskje reise hundrevis av kilometer.
For første gang i sitt liv
er han alene.
Etter flere uker på vandring
sulter han.
Han har sett hvordan man jakter, men har han lært nok?
Ikke helt.
For å finne mat må han fortsette å bevege seg,
og han går dypere inn i ukjent terreng.
Han stopper ikke før…
…han kjenner en umiskjennelig lukt av et nylig dødt dyr.
Men det ble drept…
…av en diger hann.
Han er dobbelt så stor som Machito…
…og kan drepe ham på sekunder.
Men han er for sulten til å gi opp nå.
Utrolig nok trekker den gamle pumaen seg tilbake
og lar den unge få spise.
Denne oppførselen er sjelden blant hanner.
Machitos mot har kanskje kjøpt ham mer tid,
men reisen hans har knapt begynt.
Hannpumaer reiser langt og fort.
En konsekvens av det er at lite er kjent om livene deres.
Det antas at få overlever sitt første år alene.
Om han har flaks, blir han en av dem.
DESEMBER
Det er julaften,
og strendene på Christmasøya er knallrøde.
En gang i tiåret
er havstrømmene akkurat riktige, så krabbeungene kan komme tilbake.
Og denne er blant de største som er sett.
Revene oversvømmes av milliarder…
…og de fastboende blir forvirret.
De prøver å nå tørt land
på alle mulige måter.
De må komme seg til skogen deres foreldre kom fra,
der de er trygge, bare to kilometer unna.
Men foreldrene var ikke like store som et knappenålshode.
Nå kaster de skallene sine og bytter ut våtdraktene
med noe som er lettere å puste i.
Klar.
Men før de har forlatt stranden…
…blir de angrepet av noen de ikke ventet.
Mor?
Voksne rødkrabber er visst ikke særlig barnevennlige.
På tide å forlate stranden, og det fort.
Da må de klatre opp steinene ved havet.
Like formidabel som en skyskraper ville vært for oss.
Når de er på toppen, må de krabbe gjennom byen.
Men det er vanskelig å holde lav profil
når du er en del av en hær på flere milliarder.
Verden er veldig farlig
når du er veldig liten.
Så de må se seg for.
Skogkanten.
Tryggheten er i sikte.
Men det er for tidlig å slappe av.
Anoplolepis gracilipes.
De spiser krabbeunger.
De som kommer seg frem
er hjemme til jul.
De vil bruke de neste fem årene på å spise og vokse
før de drar tilbake til havet igjen
for så å lage sine egne må krabbeunger.
Et dyrs første reise
vil nesten alltid være den mest utfordrende.
Men noen er spesielt skremmende.
Unge jomfrutraner
foretar et av de tøffeste trekkene noen fugler gjør.
Fra det forfrosne Mongolia
drar de sørover for å tilbringe vinteren i India.
Men reisen dit har ikke alltid vært så vanskelig som nå.
For førtifem millioner år siden
var bakken under dem relativt flat.
Så ble den presset oppover i store folder,
og det som skulle bli jordas høyeste fjellkjede ble skapt.
Himalaya.
For å krysse den må tranene fly oppover til 8000 meter over havet.
Jo høyere de flyr, jo mindre oksygen.
De er utslitte og utsatt for angrep.
Kongeørner som bæres av den varme luften som stiger opp fra de bratte sidene
svever over tranene.
Og så dykker de ned mot dem.
For å bekjempe et så stort byttedyr, jobber ørnene i par.
Denne kyllingens første reise
har blitt dens siste.
Det er lavere, tryggere ruter enn dette.
Men tranenes instinkt
er å fly i samme retning som før.
Frem til nylig var de utsatt for jakt,
og de mistet mange tradisjonelle fôringsplasser.
Så endret en liten landsby i India
hellet deres.
Folket i Khichan begynte å mate og beskytte tranene.
Flere og flere traner ankom hver vinter.
Nå besøker 15 000 av dem Khichan hvert år.
Det er den største samlingen av arten som kan ses noen steder.
For kyllingene
er reisen deres sørover over jordas høyeste fjellkjede
endelig over.
Til neste år.
I vår verden i endring
trenger dyr på farten vår hjelp mer enn noen gang før.
De tropiske skogene i Yunnan
er det siste hjemmet til utrydningstruede ville elefanter i Kina.
I mars 2020
opplevde skogen den verste og lengste tørken noen gang registrert.
Trær døde,
og elefanter sultet.
Med et nytt familiemedlem som ventet på å bli født…
…la flokken ut på vandring.
Men dette skulle ikke bli en vanlig reise.
Historien deres fenget hele verden.
Her prøvde det største landdyret
å finne et sted å bo
i det mest befolkede landet på jorda.
Familien dro nordover
og fant et helt annet Kina enn de hadde reist fra.
KINA - SØRLIGE SKOGER
I åtte måneder gikk de gjennom merkelige, nye områder,
men fant ingen steder å slå seg til ro.
Så det siste tilskuddet til familien ble født underveis.
Det var svært uvanlig for elefanter.
Den første delen av livet hans skulle bli veldig slitsom.
Men familien på 17 måtte fortsette å vandre.
Og for de som nettopp hadde lært seg å gå
var hvert hinder et problem.
Og hver bakke
var bratt.
KINA
De fortsatte i 400 kilometer til.
Jo lenger nord de trasket,
jo mindre hørte de til.
For å spise eller drikke
ble de tvunget til å stjele.
Men utrolig nok,
i stedet for å jage dem vekk,
ga folk dem trygt leide…
…og lot dem plyndre.
Etter å ha vandret i et år
var de utslitt.
Elefanter sover vanligvis på føttene
og legger seg bare ned om de er utmattet.
Hvis vi fortsetter å forandre planeten vår,
vil flere og flere dyr
tvinges til å ta nye reiser som denne.
Men det var deres neste trekk
som skulle bli det mest utrolige av alle.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten