‎Un milion de antilope gnu,
‎după 1.000 de kilometri de marș,
‎înfruntă cel mai mare obstacol ‎al migrației lor anuale.
‎Fluviul Mara din Tanzania.
‎Alături de ele călătoresc zebre. ‎Unele, femele cu mânji.
‎Și le așteaptă…
‎crocodilii.
‎Cu cât e mai mic un mânz, ‎cu atât mai reduse sunt șansele sale.
‎Iar el e unul dintre cei mai mici.
‎Încearcă să rămână ‎cât mai aproape de mama lui.
‎Cei care se separă ‎e improbabil să supraviețuiască.
‎Se zbate să țină pasul.
‎Poate doar să dea din copite
‎în timp ce alții cad victime.
‎Diversiunile durează exact cât trebuie
‎ca să reușească să ajungă la mama sa…
‎continuându-și marșul ‎cu cea mai mare turmă de pe planetă.
‎PLANETA NOASTRĂ II
‎CAPITOLUL 3: URMĂTOAREA GENERAȚIE
‎OCTOMBRIE
‎Unele animale le oferă puilor ‎cel mai bun start în viață
‎făcând călătorii cu adevărat uimitoare.
‎Și nu e important ‎doar unde merg, ci și când.
‎Coasta Pacifică a Mexicului.
‎Plaja pare pustie.
‎Sub nisip, însă,
‎mii de animale sunt în mișcare.
‎Puiet de țestoasă măslinie.
‎În octombrie, nisipul are temperatura ‎potrivită ca să iasă la suprafață.
‎Primele care apar
‎rămân nemișcate.
‎Orice mișcare poate atrage atenția.
‎Trebuie să stea după celelalte.
‎Urmează să pornească
‎în cea mai periculoasă călătorie ‎din viața lor.
‎Și e preferabil să o facă împreună.
‎Pentru vânători…
‎e cel mai mare praznic al anului.
‎Înhață jumătate din puietul ‎ieșit la suprafață pe plajă.
‎Dar micile țestoase continuă să sosească ‎într-un număr atât de mare
‎încât prădătoarele nu țin pasul cu ele.
‎Iar asta e singura lor șansă ‎de a ajunge la apă.
‎Mareea se retrage.
‎Situația devine și mai periculoasă ‎pentru micile țestoase.
‎Singura lor șansă e ‎să le urmeze pe celelalte.
‎Unele ajung la apa mică.
‎Dar nici acum nu sunt în siguranță.
‎Acelea care scapă
‎vor înota în următoarele 24 de ore ‎mai vârtos decât o vor face vreodată.
‎În timp ce se deplasează, sunt marcate ‎de câmpul magnetic al Pământului.
‎Un marcaj mental ce le va ghida înapoi ‎când e timpul să se reproducă.
‎Fiecare țestoasă măslinie
‎își va petrece ‎primii 15 ani de viață în Pacific,
‎hrănindu-se și crescând singură.
‎Fiecare va parcurge ‎sute de mii de kilometri
‎până ce, într-o zi, va schimba cursul…
‎și va începe lungul drum de întoarcere ‎pe plaja unde a eclozat.
‎Pentru prima dată în peste un deceniu,
‎această țestoasă adolescentă
‎se întâlnește cu altele din specia ei.
‎Un sfert de milion.
‎Cea mai mare adunare de țestoase ‎de pe Pământ.
‎Aici se va împerechea, ‎apoi va înota la mal să depună ouă.
‎Nu mai e un pui micuț.
‎Dar apa mică e la fel de amenințătoare.
‎E pe uscat.
‎Primul pe care îl atinge în 15 ani.
‎Acum are de făcut lucruri presante.
‎Ouăle ei sunt gata să fie depuse
‎și trebuie să le sape un cuib.
‎Dacă le depune sub linia mareei,
‎s-ar îneca.
‎Dar prea sus pe plajă,
‎s-ar putea deshidrata.
‎Drept urmare, ‎terenul neutru e foarte popular.
‎Odată cu sosirea altor mii de adulți,
‎circa 80% din ouăle depuse aici
‎sunt distruse accidental ‎de alte femele care cuibăresc.
‎Dar depun atâtea ouă,
‎încât milioane vor rămâne intacte, ‎îngropate adânc în nisip.
‎Depune cam o sută de ouă.
‎Și așa, lucrarea ei s-a terminat.
‎Dar la anul, exact pe vremea asta,
‎se va întoarce pe această plajă ‎ca să depună ouă din nou
‎și va continua să facă la fel ‎pentru tot restul vieții ei.
‎OCEANUL ATLANTIC DE SUD
‎Majoritatea drumurilor ‎făcute pentru reproducere
‎sunt aproape neschimbate de milenii.
‎Într-o parte izolată a Atlanticului, ‎la est de America de Sud,
‎se află Insulele Falkland.
‎Elefanții de mare vin aici să se reproducă
‎de mii de ani.
‎Pe plaja aceasta, la sfârșit de octombrie,
‎sunt doar pui.
‎Mamele i-au părăsit de câteva săptămâni ‎și acum trebuie să se descurce singuri.
‎Peste câteva zile, și ei vor pleca
‎și își vor începe viața ‎de hoinari ai oceanelor în adâncul mării.
‎Dar încă nu au învățat să înoate.
‎Acest bazin ferit de pe malul plajei
‎pare un loc bun pentru a o face.
‎Fac cunoștință cu marea.
‎Fac mișcările de înot corecte instinctiv,
‎dar încă nu pot să înțeleagă pericolul.
‎Orca.
‎Balene ucigașe.
‎Nu e un grup în trecere.
‎Au parcurs sute de kilometri ‎ca să ajung aici exact acum.
‎Acum 20 de ani,
‎femela alfa a descoperit ‎când puii merg la bazinul de joacă.
‎Și când, odată cu fluxul, ‎poate să ajungă și ea la el.
‎Până atunci, trebuie să aștepte.
‎Dacă nu își sincronizează atacul,
‎va rămâne blocată pe stânci.
‎La jumătatea mareei,
‎apa e destul de adâncă ‎pentru o balenă ucigașă.
‎Puii nu recunosc amenințarea,
‎nici când îi privește în față.
‎Are nevoie de un pui care să fie în apă,
‎dar tot e periculos de mică pentru ea.
‎O cotitură greșită
‎și poate rămâne blocată.
‎Aproape că poate să ajungă la pui.
‎Se uită și așteaptă
‎ca unul să se apropie destul ‎cât să-l înhațe.
‎Îl duce, încă viu, în larg.
‎Această orca femelă e singura ‎care vânează în acest mod.
‎Și o face pentru întreaga familie.
‎Puiul rămâne în viață ore în șir.
‎Aceste orca au învățat să profite
‎de venirea anuală a focilor ‎spre a se reproduce.
‎Și, poate la fel de remarcabil,
‎știu exact când trebuie să vină ‎în fiecare an.
‎Reproducerea la adăpost, ‎pentru unele animale,
‎înseamnă evitarea aglomerației.
‎Noua Zeelandă.
‎Ultima masă terestră locuibilă ‎la care au ajuns oamenii.
‎Ca să vină aici, polinezienii au traversat ‎mii de kilometri de ocean deschis.
‎Și la fel face orice animal.
‎Totuși, un vizitator parcurge ‎6.000 de kilometri
‎în Oceanul Sudic în fiecare an
‎până la cele mai ascunse colțuri ‎ale insulei.
‎E timid și misterios.
‎E un pinguin cu moț din fiorduri.
‎Pinguinul de junglă.
‎Își îngrijește puiul de opt săptămâni,
‎în timp ce partenerul e pe mare ‎în căutare de hrană.
‎Dacă nu se achită de sarcină, ‎ar putea să-l părăsească.
‎Rata divorțurilor la pinguini e mare.
‎Așa că ar fi bine ‎să-i țină pe toți departe.
‎Partenerul s-a întors pe coastă ‎după o zi plină de adunat mâncare.
‎Dar nu e ușor să ajungi la țărm.
‎E o chestiune de sincronizare.
‎Cât pe ce!
‎A reușit.
‎Până la puii flămânzi,
‎trebuie să treacă de bolovani,
‎rădăcini
‎și râpe.
‎Livrare la domiciliu, à la pinguini!
‎Tatăl poate doar să se uite cu invidie.
‎Odată cu puiul, crește și apetitul.
‎Ca să facă față cererii,
‎mama trebuie să parcurgă ‎traseul cu obstacole prin junglă
‎din nou
‎și din nou.
‎Ca să-și crească puiul, ‎va face pe jos distanța unui maraton
‎și va înota peste 1.000 de kilometri.
‎Și va pierde până la jumătate ‎din greutatea ei corporală.
‎Însă lucrurile astea nu o opresc.
‎Apoi, după zece săptămâni lungi,
‎în sfârșit, s-a săturat.
‎Cu sistarea serviciului de livrări,
‎foamea mână puiul spre mare.
‎Se găsește hrană destulă chiar lângă mal,
‎dar, în mod ciudat, pleacă înot cu alții
‎și se oprește abia după mii de kilometri,
‎la jumătatea drumului spre Antarctica.
‎NOUA ZEELANDĂ
‎E cel mai lung drum neîntrerupt ‎al unui pinguin
‎și, se prea poate, lipsit de sens.
‎OCEANUL SUDIC
‎Se crede că strămoșii lor fac asta ‎de două milioane de ani,
‎când nu își găseau hrana decât aici.
‎Și, clar, e o rutină ‎la care se renunță cu greu.
‎NOIEMBRIE
‎În noiembrie,
‎creșterea luminii solare ‎încălzește Oceanul Indian
‎și declanșează musonul.
‎În calea sa se află Insula Christmas.
‎Umiditatea crescută pe care o aduce ‎trezește o armată adormită.
‎Crabii roșii din insulă
‎trăiesc acum aproape doar pe uscat.
‎Dar, ca să respire,
‎tot le trebuie umiditate în branhii
‎și marea în care să depună ouăle.
‎Așa că fac un marș anual spre coastă, ‎cum fac de 200.000 de ani.
‎În ultima vreme, însă, ‎s-au schimbat multe.
‎Dar ajutorul este acum la îndemână.
‎Localnicii au construit și poduri speciale
‎care le permit să traverseze în ritmul lor ‎cele mai aglomerate drumuri
‎și o rețea de pasaje îi ghidează.
‎Își măresc ritmul,
‎căci trebuie să prindă fluxul.
‎Într-o singură noapte, ‎patru milioane de crabi ajung pe coastă.
‎Fiecare femelă lasă în valuri ‎câte 100.000 de ouă.
‎Eclozează imediat ‎și devin larve care înoată liber.
‎În mai toți anii, marea lor majoritate ‎sunt mâncate sau măturate în adânc
‎și nu se întoarce niciuna.
‎Dar, cu noroc, la fluxul lunii viitoare,
‎valurile le vor aduce înapoi ‎pe malurile insulei.
‎OCEANUL ATLANTIC DE SUD
‎Mii de kilometri mai la sud,
‎e pe cale să înceapă ‎încă o primă călătorie.
‎Final de noiembrie,
‎mijlocul verii, la capătul lumii.
‎Patagonia, extremitatea sudică ‎a Americilor.
‎O singură prădătoare terestră mare ‎trăiește atât de la sud.
‎Puma.
‎Acesta este Machito.
‎Cel sur.
‎Are un an și e pe cale ‎să dea cel mai mare test din viață.
‎Nu că ar ști!
‎El și sora lui, Niña,
‎au vârsta la care trebuie să se despartă ‎și să își găsească un teritoriu propriu.
‎Concurența dintre masculi
‎înseamnă că Machito va trebui ‎să meargă mult mai departe decât sora sa.
‎Dar acum, fiecare trebuie ‎să învețe să vâneze.
‎Până și pentru mama lor,
‎nu există o provocare mai mare…
‎decât să prindă un guanaco mascul adult
‎de trei ori mai mare decât ea.
‎Dar e expertă.
‎Puii privesc cu atenție.
‎Pentru a reuși, ‎trebuie să se apropie la câțiva metri.
‎Iar apoi trebuie să rămână în șa, ‎oricât de nebună e cursa.
‎E cazul ca puii să profite ‎de masa gratuită.
‎Viața lor lipsită de griji ‎se va sfârși în curând.
‎Mama a făcut pentru ei ‎tot ce i-a stat în putință.
‎După un an împreună,
‎nu își mai împarte teritoriul cu ei.
‎E timpul ca puii să plece.
‎Timp de câteva săptămâni, ‎frații rămân apropiați.
‎Dar în curând vor trebui să se despartă.
‎Niña, femela,
‎va avea voie să trăiască ‎aproape de domeniul mamei.
‎Machito, nu.
‎Teritoriile masculilor sunt mult mai mari.
‎Pentru a găsi spațiu suficient,
‎ar putea trebui ‎să parcurgă sute de kilometri.
‎Pentru prima dată în viață,
‎e singur.
‎După săptămâni de mers,
‎e lihnit.
‎A văzut cum se vânează,
‎dar a învățat oare destul?
‎Se pare că nu.
‎Pentru hrană, trebuie să continue ‎să se miște,
‎pătrunzând tot mai adânc ‎în teritorii nefamiliare.
‎Nu se oprește decât…
‎când detectează mirosul inconfundabil ‎al unei prăzi proaspete.
‎Dar o vânase…
‎un mascul enorm.
‎E de două ori mai mare decât Machito…
‎și l-ar putea ucide în câteva secunde.
‎Dar e prea flămând ca să renunțe acum.
‎Surprinzător, puma bătrână dă înapoi
‎și îl lasă pe tânăr să mănânce,
‎comportament foarte rar între masculi.
‎Curajul lui Machito i-a câștigat, ‎poate, ceva timp,
‎dar călătoria lui abia a început.
‎Pumele masculi călătoresc departe ‎și repede.
‎În consecință, se știe foarte puțin ‎despre viața lor independentă.
‎Se presupune că puțini supraviețuiesc ‎în primul an de singurătate.
‎Dacă are noroc, va fi unul dintre ei.
‎DECEMBRIE
‎E Ajunul Crăciunului
‎și țărmul Insulei Christmas e roșu aprins.
‎Odată la zece ani,
‎curenții oceanului favorizează ‎întoarcerea crabilor tineri.
‎Și asta e printre cele mai mari ‎care s-au văzut.
‎Miliarde se îngrămădesc pe recife…
‎uimind localnicii.
‎Încearcă să ajungă pe uscat
‎pe orice le e la îndemână.
‎Trebuie să ajungă la pădurea ‎de unde au venit părinții lor
‎și unde vor fi în siguranță, ‎la o depărtare de doar doi kilometri.
‎Dar părinții lor nu erau ‎cât o gămălie de ac.
‎Acum își leapădă cochiliile, ‎schimbându-și costumele izoterme
‎cu ceva în care se respiră mai ușor.
‎Gata!
‎Dar, până să apuce să părăsească plaja…
‎îi atacă cineva neașteptat.
‎Mama?
‎Se vede bine, crabii roșii adulți ‎nu-s prea prietenoși cu copiii.
‎E timpul să plece de pe plajă, ‎și cât mai degrabă!
‎Înseamnă că trebuie să urce și faleza.
‎La fel de redutabilă ‎cum ar fi un zgârie-nori pentru noi.
‎Odată ajunși în vârf, ‎trebuie să se strecoare prin oraș.
‎Dar e greu să păstrezi discreția
‎când faci parte dintr-o oaste de miliarde.
‎Lumea e foarte, foarte periculoasă
‎când ești foarte, foarte mic.
‎Deci trebuie să se păzească.
‎Liziera pădurii.
‎Siguranța e-aproape.
‎Dar e devreme să se relaxeze.
‎Furnici galbene smintite,
‎care mănâncă pui de crab.
‎Cei care reușesc să treacă
‎ajung acasă de Crăciun.
‎Vor petrece următorii cinci ani ‎hrănindu-se și crescând
‎înainte de a face cale întoarsă la mare
‎pentru a-și produce apoi propriii pui.
‎Prima călătorie a unui animal
‎va fi aproape totdeauna cea mai dificilă.
‎Dar unele sunt extrem de demobilizatoare.
‎Cocorii mici tineri
‎au parte de una dintre cele mai dure ‎migrații făcute de-o pasăre.
‎Fugind din Mongolia înghețată,
‎călătoresc spre sud ‎pentru a ierna în India.
‎Dar drumul până acolo ‎nu a fost mereu greu ca acesta.
‎Acum 45 de milioane de ani,
‎pământul de dedesubt era plat.
‎Apoi a fost fărâmițat ‎și împins în sus în pliuri mari,
‎rezultând ce avea să devină ‎cel mai înalt lanț muntos de pe Pământ.
‎Himalaya.
‎Pentru a trece, cocorii trebuie să urce ‎la 8.000 de metri peste nivelul mării.
‎Cu cât zboară mai sus, ‎cu atât e mai puțin oxigen.
‎Epuizați, sunt vulnerabili la atacuri.
‎Acvilele de munte, purtate de aerul cald ‎ce se ridică de pe pantele abrupte,
‎planează deasupra cocorilor.
‎Iar apoi, se năpustesc în picaj ‎asupra lor.
‎Pentru a doborî o pradă așa mare,
‎acvilele lucrează în pereche.
‎Primul drum al acestui pui
‎a devenit ultimul.
‎Există rute mai joase ‎și mai sigure decât aceasta.
‎Dar instinctul cocorilor
‎e să zboare în direcția ‎pe care au urmat-o mereu.
‎Până foarte recent, ‎s-au confruntat cu vânătoarea
‎și pierderea multor locuri ‎de hrănire tradiționale.
‎Apoi, un sătuc din India de Nord
‎le-a schimbat soarta.
‎Localnicii din Khichan au început ‎să hrănească și să ocrotească cocorii.
‎Au venit tot mai mulți cocori ‎în fiecare iarnă.
‎Acum, an de an, ‎15.000 vin în vizită în Khichan.
‎E cea mai mare adunare a speciei ‎văzută în lume.
‎Pentru pui,
‎călătoria spre sud ‎peste cel mai înalt lanț muntos din lume
‎a luat sfârșit.
‎Până la anul.
‎În această lume în schimbare,
‎animalele în mișcare au nevoie de ajutor ‎mai mult decât oricând.
‎Pădurile tropicale din Yunnan
‎sunt ultima casă a elefanților sălbatici ‎în pericol de extincție ai Chinei.
‎În martie 2020,
‎cea mai mare și mai lungă secetă ‎înregistrată vreodată a afectat pădurea.
‎Arborii s-au uscat
‎și elefanții au suferit de foame.
‎Urmând să i se nască un nou membru ‎în familie…
‎turma a decis să se mute.
‎Dar nu avea să fie o călătorie oarecare.
‎Povestea lor a captivat imaginația lumii.
‎Era cel mai mare animal terestru
‎căutând un loc în care să trăiască
‎în cea mai populată țară de pe Pământ.
‎Familia a plecat spre nord
‎într-o Chină foarte diferită ‎de cea pe care o lăsase în urmă.
‎Timp de opt luni, ‎au străbătut ținuturi noi și ciudate,
‎dar nu au găsit unde să se așeze.
‎Deci ultimul lor sosit s-a născut la drum.
‎Pentru elefanți, ‎era un lucru foarte neobișnuit.
‎Debutul său în viață avea să fie ‎foarte obositor.
‎Dar familia, care acum avea 17 membri, ‎trebuia să meargă mai departe.
‎Iar pentru cei care abia învățaseră ‎să umble,
‎orice obstacol era o problemă.
‎Și fiecare pantă,
‎una abruptă.
‎Au continuat încă 400 de kilometri.
‎Și, cu cât înaintau spre nord,
‎cu atât erau mai străini.
‎Pentru hrană sau apă,
‎erau obligați să fure.
‎Dar, surprinzător,
‎în loc să-i alunge,
‎oamenii le-au dat liberă trecere…
‎și le-au permis să jefuiască.
‎După marșul de un an,
‎erau extenuați.
‎Elefanții dorm de obicei în picioare.
‎Se întind doar când sunt complet epuizați.
‎Dacă vom continua să ne schimbăm planeta,
‎tot mai multe animale
‎vor fi silite ‎să o apuce pe drumuri noi ca acesta.
‎Dar următoarea lor mișcare
‎avea să fie cea mai ieșită din comun.
‎Subtitrarea: Andrei Albu