En miljon gnuer har marscherat i 1 000 kilometer.
Nu står de inför sitt största hinder under sin årliga vandring.
Marafloden i Tanzania.
Zebrorna gör dem sällskap. Vissa är ston med föl.
Och de som väntar på dem…
Det är krokodilerna.
Ju mindre ett föl är desto mindre chans har det.
Och han är ett av de minsta.
Han försöker hålla sig så nära sin mor som möjligt.
De som blir åtskilda har väldigt liten chans att överleva.
Han kämpar för att hänga med.
Allt han kan göra är att simma.
Det blir andra som får ta smällen.
Förvirringen varar precis så länge att han hinner ifatt sin mor.
De fortsätter sin marsch tillsammans med planetens största hjord.
KAPITEL 3
OKTOBER
Vissa djur ger sina ungar den bästa starten i livet de kan få
genom att göra häpnadsväckande resor.
Det handlar inte bara om vart de beger sig, utan också när.
Mexikos Stillahavskust.
Stranden ser övergiven ut.
Men under sanden är tusentals djur i rörelse.
Nykläckta sydliga bastardsköldpaddor.
I oktober har sanden exakt rätt temperatur för att de ska kunna ta sig upp.
De första som dyker upp håller sig stilla.
Minsta rörelse kan dra till sig uppmärksamhet.
De måste vänta på fler.
De ska påbörja en av sitt livs farligaste resor.
Och det är bättre att de gör det tillsammans.
För jägarna…
…är det här årets största festmåltid.
De tar hälften av de nykläckta ungarna på stranden.
Men de små sköldpaddorna är så många att rovdjuren inte hänger med.
Och det är deras enda chans att nå vattnet.
Tidvattnet är på väg ut.
Nu blir det ännu farligare för de små sköldpaddorna.
Deras enda chans är att följa efter de andra.
Vissa når bränningarna.
Men inte ens nu är de i säkerhet.
De överlevande kommer att få anstränga sig mer under det kommande dygnet
än de nånsin kommer att behöva göra igen.
När de färdas präglas de av jordens magnetfält.
Det är en mental markör som visar dem vägen tillbaka när de ska fortplanta sig.
Varje bastardsköldpadda tillbringar sina första 15 år i Stilla havet.
De äter och växer upp ensamma.
De kommer alla att förflytta sig hundratusentals kilometer,
men en dag lägger de om kursen…
Då påbörjar de den långa resan tillbaka till stranden där de kläcktes.
För första gången på över ett årtionde träffar den här unga sköldpaddan
andra av sitt eget slag.
De är en kvarts miljon.
Det är den största sammankomsten av sköldpaddor på jorden.
Här parar hon sig, och sen simmar hon i land för att lägga ägg.
Hon är inte längre en nykläckt sköldpadda.
Men bränningarna är fortfarande lika skrämmande.
Land.
Det första land hon har rört vid på 15 år.
Nu har hon saker att göra, och det är bråttom.
Hennes ägg är redo att läggas, och hon måste gräva ett bo åt dem.
Om hon lägger dem nedanför tidvattenlinjen kommer de att drunkna.
Hamnar de för långt upp på stranden riskerar de att torka ut.
Området där emellan är därför väldigt populärt.
När tusentals sköldpaddor fortsätter komma förstörs upp till 80% av äggen som läggs.
De förstörs oavsiktligen av andra honor som bygger bon.
Det läggs dock så många
att miljoner av dem kommer att förbli oskadade, djupt nere i sanden.
Hon lägger ungefär ett hundratal.
Och efter det är hennes arbete slutfört.
Men nästa år, vid samma tidpunkt,
då återvänder hon till samma strand för att lägga ägg igen.
Det kommer hon att fortsätta med resten av livet.
SÖDRA ATLANTEN
De flesta resor som görs i fortplantningssyfte
har knappt förändrats under årtusendena.
Avsides belägna i Atlanten, öster om Sydamerika, ligger Falklandsöarna.
Sjöelefanter har kommit hit i tusentals år för att fortplanta sig.
På den här stranden i slutet av oktober finns det bara kutar kvar.
Mammorna lämnade dem för flera veckor sen. Nu måste de klara sig själva.
Om några dagar ger de sig också av.
Då påbörjar de sina liv som vandrare i djuphavet.
Men de har ännu inte lärt sig simma.
Den här skyddade lilla bassängen vid stranden
borde vara en bra plats att lära sig det på.
De bekantar sig med havet.
Instinktivt gör de rätt simrörelser.
De kan dock fortfarande inte förstå fara.
Orca.
Späckhuggare.
De här späckhuggarna råkar inte bara simma förbi.
De har färdats hundratals kilometer för att komma hit precis just nu.
För 20 år sen kom ledarhonan på vid vilken tidpunkt som kutarna gav sig ut i vattnet.
Och när tidvattnet stiger kan hon också nå den.
Till dess får hon vänta.
Om hon anfaller vid fel tidpunkt kan hon fastna på klipporna.
När tidvattnet är halvvägs ute är det lagom djupt för en späckhuggare.
Kutarna förstår inte att det är ett hot,
inte ens när det stirrar dem rakt i ansiktet.
Hon vill att kuten ska vara i vattnet, men det är ändå farligt grunt för henne.
En sväng åt fel håll kan göra att hon fastnar.
Kutarna är nästan inom räckhåll.
Hon observerar och väntar.
Hon väntar på att en ska komma nära nog att ta.
Hon för ut den till havs, och den är fortfarande vid liv.
Den här späckhuggarhonan är den enda som jagar på det här sättet.
Hon jagar åt hela sin familj.
Kuten är vid liv i flera timmar.
Späckhuggarna här har lärt sig att dra fördel av
sälarnas årliga vandring hit för att fortplanta sig.
Det finns en annan sak som är lika anmärkningsvärd.
De vet exakt när de ska återvända varje år.
Att fortplanta sig i säkerhet innebär för vissa djur att man undviker stora grupper.
Nya Zeeland.
Det är den sista beboeliga landmassan som nåddes av människor.
För att nå hit fick polynesierna korsa tusentals kilometer av öppet hav.
Det måste alla djur också göra.
Men ändå ger sig en besökare ut på en 6 000 kilometer lång resa
över Söderhavet varje år.
Resan går till öns mest avskilda hörn.
Den är blyg och mystisk.
Fjordpingvinen.
Djungelpingvinen.
Han sköter om sin åtta veckor gamla unge.
Samtidigt är hans partner ute på havet och söker föda.
Om han inte sköter om ungen bra nog riskerar han att hon lämnar honom.
Skilsmässofrekvensen bland pingviner är väldigt hög.
Han borde nog hålla alla andra därifrån.
Hans partner har återvänt till kusten efter en bråd dag av jakt på föda.
Men att komma i land är inte lätt.
Det handlar om timing.
Nästan!
Snyggt gjort.
För att nå sin hungriga unge måste hon ta sig fram över klippor,
rötter,
och raviner.
Det här är hemkörning av mat, så som pingviner gör det.
Pappa tittar avundsjukt på.
I takt med att ungen växer ökar dess aptit.
För att klara efterfrågan får mamma ta sig över hinderbanan i djungeln.
Igen.
Och igen.
För att föda upp ungen går hon lika långt som ett maraton är,
och hon simmar över 1 000 kilometer.
Hon kommer att tappa upp till hälften av sin kroppsvikt.
Men det hindrar henne inte.
Och sen, efter tio långa veckor,
då har hon slutligen hon fått nog.
När matleveranserna slutar komma driver hungern ungen till havet.
Det finns gott om mat precis vid kusten, men konstigt nog ger han sig av med andra.
Han fortsätter simma i tusentals kilometer,
halvvägs till Antarktis.
Det är den längsta resa som nån pingvin ger sig ut på,
och den kan faktiskt vara helt meningslös.
ANTARKTIS
Man tror att deras förfäder påbörjade detta för två miljoner år sen.
Då kunde deras föda endast hittas här ute.
Och det har helt klart varit svårt att bryta den vanan.
Det dagliga solljuset ökar i november, och det värmer upp Indiska oceanen.
Det sätter i sin tur igång monsunen.
I monsunens väg ligger Julön.
Luftfuktigheten ökar tack vare monsunen, och den väcker en sovande armé.
Julöns röda krabbor lever nu nästan helt och hållet på land.
Men för att kunna andas behöver de fortfarande fukt till sina gälar,
och de behöver havet för att lägga sina ägg i.
Därför vandrar de till kusten en gång per år, som de har gjort i 200 000 år.
På sistone har mycket förändrats.
Men numera finns det hjälp.
Lokalbefolkningen har även byggt speciella broar
som låter krabborna korsa de mest trafikerade vägarna i sin egen fart.
Det finns även gångtunnlar som visar vägen.
De ökar takten, för de måste komma fram när det är högvatten.
På en enda natt tar sig fyra miljoner krabbor till kusten.
Varje hona skakar av sig 100 000 ägg i bränningen.
De kläcks omedelbart och blir till frisimmande larver.
Oftast äts majoriteten av dem upp eller sköljs ner i djupet.
De återvänder inte.
Men om de har tur sveps de tillbaka till ön om en månad, vid nästa högvatten.
SÖDRA ATLANTEN
Tusentals kilometer längre söderut ska ännu en första resa ta sin början.
Det är i slutet av november, det är midsommar, vid världens ände.
Patagonien är Amerikas sydligaste plats.
Bara ett stort landrovdjur lever så här långt söderut.
Puman.
Det här är Machito.
Den gråa.
Han är ett år gammal och står inför sitt livs största prövning.
Det har han ingen aning om.
Han och hans syster Niña har blivit gamla nog att gå skilda vägar.
De måste hitta egna territorium.
Konkurrensen mellan hanar
innebär att Machito måste färdas mycket längre än sin syster.
Men nu måste de båda lära sig att jaga.
Även för deras mor finns det ingen större utmaning…
…än att ta en vuxen guanacohane. Den är tre gånger så stor som hon.
Men hon är expert.
Ungarna tittar noga på.
För att lyckas måste hon komma inom några få meters avstånd.
Sen måste hon hålla sig kvar oavsett hur vild ridturen än blir.
Ungarna bör utnyttja gratismåltiden till fullo.
Deras lättjefulla liv kommer snart att ta slut.
Deras mor har gjort allt hon kan för dem.
Efter ett år tillsammans är hennes territorium inte längre deras.
Det är dags för dem att ge sig av.
I flera veckor håller syskonen sig nära varandra.
Men de måste snart gå skilda vägar.
Niña, honan, får lov att bo nära sin mors område.
Det får inte Machito.
Hanarnas territorier är mycket större. För att hitta tillräckligt med utrymme
måste han kanske bege sig hundratals kilometer bort.
För första gången i livet är han ensam.
Efter att ha färdats i flera veckor svälter han.
Han har sett hur man jagar, men har han kunskap så det räcker?
Inte riktigt.
För att hitta mat måste han fortsätta att förflytta sig.
Han rör sig längre in på okänd mark.
Han stannar inte förrän…
…han känner lukten av ett byte som just dödats.
Men bytet dödades av…
…en jättestor hane.
Han är dubbelt så stor som Machito.
Han skulle kunna döda honom på ett ögonblick.
Men han är för hungrig för att ge upp nu.
Konstigt nog ger den äldre puman efter.
Han låter ynglingen äta.
Det är ett beteende som är mycket sällsynt bland hanar.
Machitos mod kan ha köpt honom mer tid,
men hans resa har bara börjat.
Pumahanar förflyttar sig långt och snabbt.
Som ett resultat av det är väldigt lite känt om deras självständiga liv.
Man tror att få överlever sitt första solitära år.
Har han tur blir han en av dem.
Det är julafton, och Julöns stränder är ljusröda.
En gång vart tionde år går havsströmmarna åt rätt håll.
Då kan de små krabborna återvända.
Det här är det största antalet man har sett på länge.
Det finns miljarder av dem på reven.
De förvirrar lokalbefolkningen.
De försöker nå torra land
på alla sätt de kan.
De måste ta sig till skogen där deras föräldrar kom ifrån.
Där kommer de att vara är trygga, bara två kilometer bort.
Men deras föräldrar var inte stora som ett knappnålshuvud.
Nu gör de sig av med sina skal.
De byter ut våtdräkterna mot nåt som det är lättare att andas i.
Klar.
Men innan de ens har lämnat stranden…
…attackeras de av nån oväntad.
Mamma?
Vuxna röda krabbor är helt klart inte särskilt barnkära.
Dags att lämna stranden, och det snabbt.
Då krävs det att man klättrar uppför klipporna vid havet.
De är lika överväldigande som en skyskrapa vore för oss.
När de väl har kommit upp måste de kräla igenom staden.
Men det är svårt att hålla en låg profil
när man är del av en armé på flera miljarder.
Världen är väldigt farlig när man är väldigt liten.
De måste verkligen passa sig.
Skogsbrynet. Säkerheten är i sikte.
Men de kan inte slappna av än.
Gula galenmyror.
De äter småkrabbor.
De som klarar sig förbi kommer hem till jul.
De ska tillbringa de närmaste fem åren med att äta upp sig och växa.
Sen gör de resan tillbaka till havet och producerar sina egna småkrabbor.
Ett djurs första färd är nästan alltid den mest utmanande.
Men vissa är särskilt skrämmande.
Unga jungfrutranor gör en flytt som är en av de svåraste en fågel utför.
De flyr det frusna Mongoliet och reser söderut för att övervintra i Indien.
Men resan dit har inte alltid varit lika svår som den är nu.
För 45 miljoner år sen var marken under dem förhållandevis platt.
Den mosades sen sönder och pressades uppåt i stora veck.
Då skapades det som skulle bli världens högsta bergskedja.
Himalaya.
För att ta sig över måste tranorna stiga till 8 000 meter över havet.
Ju högre de flyger, desto mindre syre finns det.
När de är utmattade är de sårbara för attacker.
Kungsörnar lyfts av den varma luften från de branta sluttningarna.
De svävar ovanför tranorna.
Och sen dyker de ner mot dem.
För att kunna ta ett så stort byte jobbar örnarna i par.
Den här fågelungens första resa
har blivit dess sista.
Det finns lägre och säkrare rutter än den här.
Men tranornas instinkt är att flyga i riktningen de alltid har flugit.
Fram till nyligen utsattes de för jakt.
Många av deras traditionella födoplatser försvann.
Allt detta förändrades av en liten by i norra Indien.
Invånarna i Khichan började mata och skydda tranorna.
Fler och fler tranor anlände varje vinter.
Nu kommer 15 000 till Khichan varje år.
Det är den största sammankomsten av den här arten någonstans.
För ungfåglarna är resan söderut över jordens högsta bergskedja äntligen slut.
Till nästa år.
I den här föränderliga världen
behöver djur som flyttar vår hjälp mer än nånsin.
Yunnans tropiska skogar
är det sista kvarvarande hemmet åt Kinas utrotningshotade vildelefanter.
I mars 2020
drabbades skogen av den största och längsta torkan som registrerats.
Träden dog, och elefanterna svalt.
Eftersom familjen väntade tillökning…
…bestämde sig hjorden för att flytta.
Det här skulle inte komma att bli en helt vanlig resa.
Berättelsen om dem höll världen trollbunden.
Här fanns det största landdjuret.
De försökte hitta nånstans att bo
i det land på jorden som har störst befolkning.
Familjen vandrade norrut, till ett helt annat Kina än det de lämnade bakom sig.
I åtta månader vandrade de genom förunderliga nya länder,
men de hittade ingenstans att bosätta sig.
Deras nyaste familjemedlem föddes alltså medan de var på väg.
Det är väldigt ovanligt för elefanter.
Hans start på livet kommer att bli uttröttande.
Men familjen, som nu bestod av 17 djur, var tvungen att fortsätta.
Och för nån som nyss har lärt sig att gå blir varje hinder ett problem.
Och varje sluttning är brant.
KINA
De fortsatte i 400 kilometer till.
Och ju längre norrut de kom, desto mindre hörde de hemma.
För att få mat eller dryck blev de tvungna att stjäla.
Men anmärkningsvärt nog…
Istället för att köra bort dem gav folk dem fri lejd.
De fick lov att plundra.
Efter att ha marscherat i ett helt år var de utmattade.
Elefanter sover oftast stående.
De lägger sig bara ner när de är helt uttröttade.
Om vi fortsätter att förändra vår planet
kommer fler och fler djur att tvingas göra nya resor, precis som här.
Men det var vad de gjorde sen som var märkvärdigast av allt.
Undertexter: Mats Nilsson