Мільйон антилоп гну,
здолавши тисячу кілометрів,
зіткнулися з найбільшою перешкодою на шляху щорічної міграції.
Річка Мара в Танзанії.
З ними подорожують зебри. Деякі — самиці з лошатами.
А чекають на них
крокодили.
Чим менше лоша, тим менше в нього шансів.
І це одне з найменших.
Лоша намагається бути якомога ближче до матері.
Ті, хто відстають, навряд чи виживуть.
Намагається не відставати.
Воно може лише пливти,
поки інші гинуть.
Відволікання триває якраз досить довго,
щоб воно змогло дістатися до матері…
щоб продовжити подорож із найбільшим стадом планети.
НАША ПЛАНЕТА II
РОЗДІЛ 3 ПОТОМСТВО
Деякі тварини дають молодняку найкращий початок у житті,
ЖОВТЕНЬ
здійснюючи справді неймовірні подорожі.
Важливо не лише те, куди вони прямують, а й коли.
Тихоокеанське узбережжя Мексики.
Берег здається покинутим.
Та під піском
рухаються тисячі тварин.
Оливкові морські черепашки.
У жовтні пісок має потрібну температуру для вилуплення.
Перші, хто виліз на поверхню,
не рухаються.
Будь-який рух може привернути увагу.
Мають дочекатися інших.
Вони скоро почнуть
найнебезпечнішу подорож у своєму житті.
І краще робити це разом.
Для мисливців…
це найбільше частування року.
Вони забирають половину молодняку, що з'являється на березі.
Але маленькі черепашки з'являються в такій кількості,
що хижаки просто не встигають.
І це їхній єдиний шанс дістатися до води.
Починається відплив.
Для маленьких черепашок усе стає ще небезпечнішим.
Їхній єдиний шанс — іти за іншими.
Дехто досягає мілководдя.
Але навіть зараз вони досі в небезпеці.
Ті, хто виживають,
пливтимуть найінтенсивніше в житті протягом наступних 24 годин.
Під час подорожі вони запам'ятовують зміни впливу магнітного поля Землі.
Це внутрішній орієнтир для шляху назад, коли настане час для розмноження.
Кожна оливкова морська черепаха
проводить перші 15 років свого життя в Тихому океані,
ТИХИЙ ОКЕАН ПІВДЕННА АМЕРИКА
живлячись і зростаючи на самоті.
Кожна долає сотні тисяч кілометрів,
поки одного дня не змінює курсу…
і не починає довгої подорожі назад до берега, де вона вилупилася.
Уперше за останні десять років
ця черепаха-підліток
зустрічає інших собі подібних.
Їх тут чверть мільйона.
Це найбільше скупчення черепах на Землі.
Тут вона спарюватиметься, а потім попливе на берег для кладки.
Вона більше не крихітна черепашка.
Але мілководдя досі вселяє не менший острах.
Суша.
Перший дотик за 15 років.
Тепер у неї є важливі справи.
Її яйця готові до відкладання,
і вона має вирити їм гніздо.
Якщо вона відкладе їх нижче лінії припливу,
вони потонуть.
Але надто далеко від води,
і вони можуть висохнути.
Тож середина дуже популярна.
Поки прибувають ще тисячі дорослих,
80% відкладених тут яєць
випадково знищують інші самки, що копають гнізда.
Та яєць відкладають стільки,
що мільйони залишаться неушкодженими глибоко в піску.
Вона відкладає десь сотню.
І на цьому її роботу завершено.
Але наступного року в цей самий час
вона повернеться на цей берег, щоб знову відкласти яйця,
і продовжуватиме це робити до кінця свого життя.
ПІВДЕННА ЧАСТИНА АТЛАНТИЧНОГО ОКЕАНУ
Більшість подорожей задля розмноження
майже не змінилися за тисячоліття.
У віддаленій частині Атлантики, на сході Південної Америки,
лежать Фолклендські острови.
Морські слони припливають сюди для розмноження
вже тисячі років.
Тут, на цьому березі, наприкінці жовтня
живуть лише дитинчата.
Матері покинули їх кілька тижнів тому, і малеча має сама про себе дбати.
За кілька днів вони теж відпливуть
і почнуть своє життя океанських мандрівників.
Але їм ще треба навчитися плавати.
Цей закритий басейн біля берега
здається гарним місцем для цього.
Вони знайомляться з морем.
Вони роблять правильні плавальні рухи інстинктивно,
але поки що не усвідомлюють небезпеки.
Косатка.
Кити-вбивці.
Вони не просто так пропливають тут.
Вони здолали сотні кілометрів, щоб дістатися сюди саме в цей час.
Двадцять років тому
головна самиця дізналася, коли дитинчата прямують до басейну.
І коли приплив підіймається, вона теж зможе його досягти.
А поки що вона має чекати.
Якщо помилиться з часом атаки,
вона застрягне на каменях.
Під час напівприпливу
води якраз достатньо глибокі для косатки.
Малеча не помічає загрози,
навіть коли дивиться їй в обличчя.
Їй потрібно, щоб маля було у воді,
але вона досі небезпечно мілка для косатки.
Неправильний поворот,
і вона може застрягти.
Малеча майже досяжна.
Вона дивиться і чекає,
коли хтось достатньо наблизиться, щоб схопити.
Вона несе його, досі живого, у море.
Ця косатка — єдина, хто полює таким чином.
Вона робить це для всієї родини.
Маля морського слона живе ще годинами.
Ці косатки навчилися використовувати
щорічні подорожі тюленів для розмноження.
І, мабуть, настільки ж дивовижно,
точно знають, коли вони мають повертатися щороку.
Безпечне розмноження для деяких тварин
означає уникання натовпу.
Нова Зеландія.
Остання придатна для життя частина землі, якої досягли люди.
Аби потрапити сюди,
полінезійці мали подолати тисячі кілометрів відкритого океану.
Як і будь-яка тварина.
Але, з усім тим, один відвідувач щороку долає 6 000-кілометровий шлях
через Південний океан
до найзатишніших куточків цього острова.
Він полохливий і загадковий.
Фьордлендський пінгвін новозеландський.
Пінгвін, що живе в джунглях.
Він доглядає своє восьмитижневе маля,
поки партнерка шукає їжу в морі.
Якщо він цього не зробить належно, вона може покинути його.
Рівень розлучень пінгвінів дуже високий.
Тож йому краще тримати всіх якомога далі.
Його партнерка повернулася на узбережжя після важкого дня збору поживи.
Але дістатися берега непросто.
Це питання вдалого вибору часу.
Майже!
Молодець.
Щоб дістатися голодного маляти,
пінгвін має здолати валуни,
коріння
і яри.
Це доставлення їжі по-пінгвінськи.
Тато може лише дивитися із заздрістю.
Поки пташеня росте, зростає і його апетит.
Щоб не відставати від попиту,
мама має проходити смугу перешкод у джунглях
знову
й знову.
Щоб виростити своє маля, вона проходить дистанцію марафону
й пропливає понад 1 000 кілометрів.
І вона втрачає майже половину ваги тіла.
Але це її не зупиняє.
А потім, через десять довгих тижнів,
з неї нарешті досить.
Коли служба доставлення припинила працювати,
голод тягне маля до моря.
З берега можна отримати вдосталь їжі,
але, як не дивно, маля пливе з іншими
й не зупиняється протягом тисяч кілометрів
на півдорозі до Антарктиди.
НОВА ЗЕЛАНДІЯ
Це найдовша подорож пінгвінів,
і, можливо, цілком марна.
ПІВДЕННИЙ ОКЕАН
АНТАРКТИКА
Уважається, що їхні предки почали це робити два мільйони років тому,
коли їхня їжа була лише тут.
Очевидно, позбутися цієї звички нелегко.
ЛИСТОПАД
У листопаді
денне сонячне світло нагріває Індійський океан
ІНДІЙСЬКИЙ ОКЕАН ОСТРІВ РІЗДВА
і запускає мусон.
На його шляху лежить острів Різдва.
Підвищення вологості, спричинене мусоном, пробуджує сплячу армію.
Червоні краби острова Різдва
живуть майже повністю на суші.
Але щоб дихати,
їм потрібна волога в зябрах
і море, у яке вони відкладуть яйця.
Тож вони щороку йдуть на узбережжя, як і робили це протягом 200 000 років.
Останнім часом багато що змінилося.
Але допомога вже близько.
Місцеві мешканці також побудували спеціальні мости,
що дозволяють їм переходити найжвавіші дороги в зручному їм темпі,
а веде їх мережа виритих жолобів.
Вони прискорюють темп,
бо мають спіймати приплив.
За одну ніч чотири мільйони крабів досягають узбережжя.
Кожна самиця струшує у хвилі прибою 100 000 яєць.
Вони негайно вилуплюються і перетворюються на личинок.
Зазвичай більшість із них з'їдають або їх змиває на глибину,
і ніхто не повертається.
Але, якщо пощастить, під час припливу наступного місяця
їх віднесе назад до берегів острова.
ПІВДЕННА ЧАСТИНА АТЛАНТИЧНОГО ОКЕАНУ
За тисячі кілометрів на південь
от-от почнеться ще одна перша подорож.
Наприкінці листопада,
посеред літа, на краю світу.
Патагонія — найпівденніша частина Америки.
Лише один великий наземний хижак живе так далеко на півдні.
Пума.
Це мачіто.
Сірий.
Йому рік, і його чекає найбільше випробування в житті.
Та він цього не знає.
Він і його сестра Нінья
у віці, коли їм треба розділитися, і кожному знайти власну територію.
Конкуренція між самцями означає,
що мачіто доведеться подорожувати набагато далі, ніж його сестрі.
Але тепер кожен має навчитися полювати.
Навіть для їхньої матері
немає більшого випробування…
ніж піймати дорослого гуанако
втричі більшого за неї.
Але вона фахівчиня.
Дитинчата пильно стежать.
Щоб досягти успіху, їй треба бути за кілька метрів.
А потім тримати здобич, якою б дикою не була погоня.
Дитинчата мають максимально користатися безплатною їжею.
Їхнє легке життя скоро скінчиться.
Їхня матір зробила для них усе, що могла.
Після року разом
її територія більше не їхня.
Час їм піти.
Протягом кількох тижнів брат і сестра були поруч.
Але скоро їм доведеться розійтися.
Ніньї, самиці,
буде дозволено жити неподалік від дому матері.
Мачіто — ні.
Території самців значно більші.
І щоб знайти достатньо місця,
йому, можливо, доведеться подолати сотні кілометрів.
Уперше в житті
він сам.
Після тижнів у дорозі
він голодує.
Він бачив, як полювати,
але чи достатньо він навчився?
Не зовсім.
Щоб знайти їжу, він мусить рухатися далі,
заглиблюючись у незнайомі краї.
Він не зупиняється…
доки не відчує запах свіжої здобичі.
Але вполював її…
величезний самець.
Він удвічі більший за Мачіто…
і може вбити його за лічені секунди.
Але він уже надто голодний, аби здаватися.
Примітно, що старий хижак відступає
і дозволяє молодняку харчуватися,
що рідко трапляється серед самців.
Хоробрість Мачіто подарувала йому більше часу,
але його шлях тільки почався.
Пуми-самці подорожують далеко й швидко.
Як наслідок, про їхнє незалежне життя відомо дуже мало.
Уважається, що мало хто переживає перший рік на самоті.
Якщо пощастить, він стане одним із них.
ГРУДЕНЬ
Зараз переддень Різдва,
а береги острова Різдва яскраво-червоні.
Раз на десять років
океанські течії якраз підходять для повернення крабенят.
Це одна з найбільших зграй у світі.
Мільярди заполоняють рифи…
дивуючи місцевих.
Вони намагаються дістатися суші
будь-яким способом.
Їм треба дістатися лісу, звідки прийшли їхні батьки,
і де вони будуть у безпеці, лише за два кілометри звідси.
Але їхні батьки не були розміром із вушко голки.
Тепер вони скидають мушлі, змінюючи гідрокостюми
на щось, у чому легше дихати.
Готово.
Але ще до того, як вони покинули пляж…
на них напав хтось несподіваний.
Мама?
Очевидно, що дорослі червоні краби не дуже люблять дітей.
Час тікати з пляжу, і швидко.
Для цього треба підійнятися на хвилеріз.
Настільки ж неприступний, як для нас хмарочос.
Опинившись на вершині, вони мають пролізти містом.
Але важко не світитися,
коли ти частина юрби з кількох мільярдів особин.
Світ дуже й дуже небезпечний,
коли ти дуже й дуже маленький.
Тому їм треба бути обачними.
Узлісся.
Безпечне місце вже в полі зору.
Але надто рано розслаблятися.
Жовті божевільні мурахи,
які їдять крабенят.
Ті, хто виживають,
повертаються додому на Різдво.
Наступні п'ять років вони проживуть, живлячись і зростаючи,
перш ніж повернуться до моря
і самі породять власних крабенят.
Перша подорож тварини
майже завжди найскладніша.
Але деякі особливо виснажливі.
Молоді журавлі степові
стикаються з однією з найважчих міграцій птахів.
Тікаючи із замерзлої Монголії,
вони вирушають на зиму на південь до Індії.
Але подорож туди не завжди була такою важкою.
МОНГОЛІЯ
Сорок п'ять мільйонів років тому земля під ними була порівняно рівною.
Потім її розчавило й зсунуло вгору у великі складки,
ІНДІЯ
створивши те, що стало найвищим гірським хребтом на Землі.
Гімалаї.
Аби перетнути їх, журавлі мають здійнятися на висоту 8 000 метрів над рівнем моря.
Чим вище вони летять, тим нижчий рівень кисню.
Виснажені, вони вразливі для нападу.
Беркути, підійняті теплим повітрям, що здіймається з крутих схилів,
ширяють над журавлями.
Аж ось вони пірнають до них.
Аби приборкати таку велику здобич,
беркути працюють парами.
Перша подорож цього пташеняти
стала останньою.
Є нижчі й безпечніші маршрути, ніж цей.
Але інстинкт журавлів —
летіти в тому напрямку, у якому вони завжди рухалися.
Донедавна вони стикалися з полюванням
і втратою багатьох традиційних місць для годування.
Потім одне маленьке селище в Північній Індії
змінило їхнє життя.
Люди Кхічана почали годувати й захищати журавлів.
Щороку прилітало все більше журавлів.
Тепер 15 000 із них відвідують Кхічан щороку.
Тут можна побачити найбільшу кількість представників цього виду.
Для пташенят їхня подорож на південь через найвищий гірський хребет на Землі
нарешті скінчилася.
До наступного року.
У цьому мінливому світі
тварини, які мігрують, потребують нашої допомоги як ніколи.
Тропічні ліси Юньнань —
останній дім диких слонів Китаю, що знаходяться під загрозою зникнення.
У березні 2020-го
ліс охопила найбільша, найдовша посуха за всю історію.
Дерева в'янули,
а слони голодували.
Оскільки скоро народиться новий член родини,
стадо вирішило «переїхати».
Але це мала бути незвичайна подорож.
Їхня історія захопила світ.
Найбільша тварина суходолу
намагалася знайти притулок
у найбільш густонаселеній країні на Землі.
Сім'я вирушила на північ
у зовсім інший Китай, ніж той, що вона покинула.
Вісім місяців вони подорожували новими невідомими землями,
але не могли знайти, де оселитися.
Тож їхнє дитинча народилося на ходу.
Для слонів це було дуже незвично.
Його початок життя дуже виснажливий.
Але сім'ї вже із сімнадцяти особин довелося продовжити подорожувати.
А для тих, хто тільки навчився ходити,
кожна перешкода була проблемою.
І кожен схил
був крутим.
Вони йшли ще 400 кілометрів.
І чим далі на північ просувалися,
тим більш чужими вони ставали.
Щоби їсти чи пити
вони були змушені красти.
Але, на диво,
замість того, щоб виганяти їх,
люди дали їм безпечний прохід…
і дозволили їм грабувати.
Після річної подорожі
вони були виснажені.
Слони зазвичай сплять стоячи
і лягають, лише коли вкрай стомлені.
Якщо ми продовжимо змінювати нашу планету,
все більше тварин
будуть змушені здійснювати нові подорожі, як ця.
Але їхня наступна подорож
стане найнеординарнішою з усіх.
Переклад субтитрів: Богдан Кордоба