El 2021 el món observava una família d'elefants xinesos
mentre dormien, esgotats després de fer un viatge memorable de 400 km.
Obligats a abandonar els seus boscos ancestrals
per la pitjor sequera de la història,
aquests elefants buscaven una nova llar.
Després de recórrer grans extensions de terres de conreu,
no semblava que es volguessin aturar.
Però el que van fer va deixar tothom bocabadat.
Van passar sota una autopista de cinc carrils
en direcció a la ciutat de Kunming.
Al cap d'uns dies havien arribat al perímetre urbà.
De seguida es van trobar en un nou món esglaiador.
Espantats i desorientats
no van tenir més remei
que fer mitja volta i començar la tornada cap a casa.
Curiosament, malgrat els danys que van causar,
els habitants els van tolerar i a més els van ajudar
gastant-se milers de dòlars per guiar-los cap al seu hàbitat.
Al cap de gairebé dos anys, havent recorregut més de 1.000 km,
aquesta caravana d'elefants baldats va tornar als boscos meridionals
on la sequera s'havia alleujat.
Malgrat els pronòstics
aquest episodi de la seva vida va tenir un final feliç.
Però això demostra que quan els animals afronten canvis crítics,
l'impuls per fugir pot ser aclaparador.
CAPÍTOL 4 LLIBERTAT PER VAGAR
GENER
El planeta Terra està inclinat mentre gira al voltant del sol.
I al febrer això vol dir que és estiu a l'Antàrtida.
MAR DE WEDDELL
Però això, a la zona més meridional, no sempre és tan evident.
Fins i tot en l'auge de l'estiu,
a l'Antàrtida les temperatures no solen superen els zero graus.
Però tenint sol les 24 hores del dia,
ara hi ha prou calentor perquè es fongui el gel marí dels volants.
Un fet crucial per als pingüins de corona blanca,
que han d'arribar a terra ferma per trobar parella.
Durant les darreres setmanes s'han dedicat
a recórrer una distància de 30 km al dia
per arribar on hi ha aliment al mar.
Ara, amb la panxa plena, tornen a les seves cries.
Després d'estar un dia a l'aigua,
els costa una mica acostumar-se a caminar de nou.
Els pingüins de corona blanca necessiten roques sense gel
per pondre els ous i criar els menuts.
Per això, la recta final sovint implica anar costa amunt
fins als penya-segats batuts pel vent.
Les cries ja tenen vuit setmanes i gairebé han crescut del tot.
Com que a l'Antàrtida l'estiu dura poc,
arriben al moment just per acabar de criar-les abans de l'hivern.
Com més molsudes són, més aliment demanen.
I sembla que alguns pares no les volen malcriar.
Aquest comportament és important.
Fent que les cries s'esforcin pel menjar
saben si els menuts són prou forts,
si tenen resistència
i bona coordinació.
L'esperança de trobar menjar anima les cries a capbussar-se al mar.
Però n'hi ha que no ho veuen clar.
Fins i tot els pingüins
necessiten una mica de coratge per ficar les potes a l'aigua freda.
Però quan un pren la iniciativa,
els altres el segueixen.
A les basses poc profundes proven les plomes impermeables.
I com que aquí els estius duren poc,
aviat les faran servir.
Al cap de poc temps
els mars que envolten l'Antàrtida es tornaran a cobrir de gel.
Les cries s'han d'endinsar en aigües obertes per trobar menjar.
Però estan nervioses.
I amb raó.
Qui té ganes de nedar vora una foca lleopard de tres metres?
I no n'hi ha només una…
sinó tres.
Com indica el seu nom cacen les preses per sorpresa.
Aquestes cries de pingüí són una presa fàcil.
Malgrat el perill existent
els pingüins tenen molta fam.
Els de corona blanca són els més ràpids del món.
Si eviten caure a la trampa, se'n sortiran.
Els joves pingüins continuen junts per estar més segurs.
Però entremig de la confusió una cria es separa de les altres.
El combat és un contra un.
L'única esperança del pingüí és confiar en la seva gran agilitat i resistència.
Com més duri la persecució, més possibilitats tindrà.
Aquest pingüí té sort i pot tornar amb la resta.
Els espera l'oceà obert.
FEBRER
Al febrer la regió de l'Àrtic es troba en un angle oposat al sol.
En ple hivern està gairebé sempre a les fosques.
Només hi ha la llum de l'aurora.
Aquestes exhibicions etèries sorgeixen
quan les partícules del sol amb càrrega elèctrica
topen amb el camp magnètic terrestre.
Llavors una infinitat d'animals comencen un llarg viatge
cap a aquestes regions del nord.
Cinc mil quilòmetres al sud,
les oques de les neus han començat la seva migració anual.
Guiades pels adults amb experiència,
segueixen el desglaç a mesura que s'estén cap al nord.
Volen des del golf de Mèxic a les zones de l'Àrtic on s'alimenten.
Arribaran a la tundra
quan els llargs dies d'estiu ofereixen les condicions perfectes
per criar els seus menuts.
Fan servir llocs a la natura, com ara llacs i rius,
per no desviar-se del camí.
Però avui en dia
el món que sobrevolen és molt diferent
de com era a l'època dels seus avantpassats.
On hi havia una sabana immensa,
ara hi ha terres de cultiu industrials.
Però això no és per força perjudicial per a les oques.
Per arribar a l'Àrtic
els estols han d'omplir el pap de tant en tant durant el camí.
Les zones d'Amèrica amb camps de cereals s'han convertit en una parada crucial.
Gràcies a la gran abundància de menjar,
la població d'oques de les neus s'ha doblat durant els darrers 50 anys.
Però els surt car haver-se convertit en la major població d'oques blanques.
Al món modern les aparences enganyen.
Cada any maten a trets 250.000 oques.
GOLF DE MÈXIC
Les oques de les neus han d'afrontar un munt de caçadors al llarg de la ruta.
Però entremig de dues rutes migratòries d'Amèrica
hi ha uns aiguamolls on aquesta espècie està protegida.
El refugi de Loess Bluffs a Missouri.
És una de les parades més importants del seu llarg viatge cap al nord.
La durada de la seva estada depèn del temps.
Al febrer els vents gèlids que arriben de l'Àrtic
poden fer davallar les temperatures de manera brusca.
I si aquí ja gela,
les condicions seran molt pitjors allà on es dirigeixen.
De moment es suspenen tots el vols cap al nord.
Tot i que són oques de les neus,
no es troben gaire còmodes sobre el gel.
Com que el marge del llac està gelat, les oques s'ajunten al centre.
Com més oques s'hi acumulen, menys espai tenen per moure's.
Això ja li va bé a un altre visitant.
Les àguiles de cap blanc venen aquí
des d'arreu d'Amèrica del Nord.
Arriben a posta al mateix moment que les oques de les neus.
Les oques són massa grosses per poder-les engrapar al vol.
Les àguiles cacen amb tècnica especial.
S'abraonen a l'estol i espanten les oques perquè s'enlairin.
Com més juntes estiguin les oques, més fàcil ho tindran les àguiles.
Com que estan atemorides, topen entre elles
i es trenquen les potes.
Les oques ferides es queden abandonades al gel
o bé no poden fugir sota l'aigua.
Totes quedaran desvalgudes mentre duri l'onada de fred,
ja que no poden seguir migrant. El gel i la neu bloquegen el pas.
A l'Àrtic el sol va agafant força de mica en mica.
Però a finals de febrer els raigs tot just sobresurten de l'horitzó.
En aquestes condicions gèlides hi ha poc aliment
i la majoria dels animals es retiren cap al sud
o es queden físicament esgotats.
Però aquest actua molt diferent.
És un linx, el fèlid que viu més al nord del planeta.
Està ben protegit del fred i, per això, no es retira.
Potser haurà de recórrer grans distàncies per trobar menjar.
Un linx va arribar a caminar més de 3.000 km en només un any,
molt més lluny de l'habitual.
OCEÀ PACÍFIC NORD
Aquest fèlid depèn molt d'una presa en concret.
I ara mateix n'hi ha unes quantes a prop.
Són llebres americanes.
No en té prou només detectant-les.
Els linxs han de menjar cada tants dies.
Per això, aquest no para de buscar.
Avui té sort.
Ha detectat un altre flaire.
La llebre es manté ferma…
i confia en el seu camuflatge.
El linx no pot córrer més que la presa en recorreguts llargs.
Per això, s'ha de mantenir a prop.
A la fi, podrà menjar.
MARÇ
A mesura que l'hemisferi nord s'inclina cap al sol
i al març els dies són més llargs,
els antílops americans comencen la migració anual.
Aniran de les planes nevades del sud de Wyoming
fins a les valls fèrtils de les Muntanyes Rocalloses,
on donaran a llum.
Però ara el camí ha canviat tant que costa de reconèixe'l.
Primer, han de trobar la manera de travessar els camps de petroli i gas.
Un mascle prova sort.
Els antílops americans són cautelosos,
sobretot quan es topen amb humans.
Fins ara tot va bé.
Ara li toca a la resta del ramat.
I… endavant!
MUNTANYES ROCALLOSES
Durant els propers mesos viatjaran 200 km
fins al nord, a la zona on pariran.
Un viatge que cada any és més complicat.
Les tanques que eviten que s'escapi el bestiar
també impedeixen el pas dels antílops.
Però és la ruta que seguien els seus avantpassats.
Per això, persisteixen.
Fa poc un antílop americà va creuar gairebé 150 tanques
mentre migrava cap al nord.
Però els antílops i el filferro espinós
no solen ser una bona combinació.
Les tanques no són l'únic problema.
Són més perilloses les autopistes que travessen la seva ruta.
Potser sí que són els animals més veloços d'Amèrica…
però no sempre poden esquivar un cotxe.
Els canvis fets durant els darrers 200 anys
han reduït en més d'un 90 % el nombre d'antílops americans.
Però també hi ha bones notícies.
Donat que els antílops segueixen les rutes ancestrals
s'han construït passos superiors en encreuaments vitals
i en moren molt pocs en accidents a les carreteres.
El ramat continua cap al nord i arriba al famós oest americà.
Aquí no haurà d'afrontar obstacles fets pels humans
sinó per la natura.
La neu s'està fonent.
És senyal que van bé per arribar al lloc adient
a temps per donar a llum.
Però els canvis d'estació també comporten problemes.
Els espera el riu Gros Ventre, de Wyoming, ple d'aigua del desglaç.
Els antílops l'han de creuar per arribar a les zones de cria
però se'ls veu neguitosos.
No tant pel riu sinó pels predadors que potser s'amaguen a l'altra ribera.
Dins l'aigua,
la rapidesa que tenen a terra no els ajudarà gaire.
Predadors com ara els llops i els pumes
s'han extingit a causa de la caça
i és poc probable que els ataquin aquí.
Però això els antílops no ho saben.
Val la penar anar amb compte.
Han arribat fins aquí.
Unes quantes setmanes després
són finalment a les zones de cria,
a les valls fèrtils de les Rocalloses.
OCEÀ PACÍFIC NORD
A la península de Baja, a Mèxic,
els hiverns no són tan freds com al nord.
Gràcies a les temperatures suaus del mar en aquesta època
és un refugi de temporada ideal
per a un dels viatgers experts en llargues distàncies.
Les balenes grises.
A mitjans de març,
ara fa sis setmanes, aquesta femella va donar a llum aquí.
Les aigües protegides són càlides i no hi ha predadors.
Són la llar d'infants ideal.
Però aquesta perfecció té un preu.
Aquí no hi ha menjar per a la mare i és aquí des de desembre.
Tan aviat la cria sigui prou forta,
la guiarà 8.000 km al nord
a les zones on s'alimenten al mar de Bering, a Alaska.
És la migració més llarga del món que fa un mamífer.
Per sort la cria creix de pressa.
Pren més de 200 litres de llet al dia.
Pesa 1.000 tones i té molta energia.
La mare coneix l'indret perfecte perquè la cria s'esbargeixi.
És aquest.
Un banc de sorra poc profund al mig de l'albufera.
Ja es veu que és un lloc molt popular.
Quan puja la marea al banc de sorra,
es forma un corrent suau que atreu les balenes de l'albufera.
És la presentació en societat de la cria.
Sembla que és una mica tímida.
Li convé quedar-se amb la mare.
El banc de sorra és ideal per practicar la natació.
Haurà de nedar bé quan marxi cap al nord.
El corrent arrossega les meduses però la cria neda a contracorrent.
Li serveix de roda de molí per reforçar la seva resistència.
Cada any més de 1.000 balenes grises migren cap a aquesta albufera.
Però no totes són femelles amb cries.
Molts mascles adults fan un llarg viatge fins aquí
confiant que trobaran parella.
Les femelles amb cria no li fan cas,
però aquest mascle apassionat no es desmotiva.
I quan la femella s'allunya, ell encara s'engresca més.
És evident que li dol que el rebutgi
després de recórrer mig planeta per arribar fins aquí.
I ara sembla que es desfoga amb la cria
i l'obliga a enfonsar-se lluny de la superfície.
Al final, el mascle copsa la indirecta.
És hora que mare i fill se'n vagin cap al nord.
Des que van arribar fa tres mesos,
la femella ha perdut una tercera part del pes corporal.
I ara ha de tornar fins a la zona on hi ha aliment.
A la cria li caldrà sort per completar la travessia.
Una de cada tres cries de balena gris
no arriba al seu destí.
OCEÀ ATLÀNTIC EQUADOR
La inclinació de la Terra origina totes les migracions.
Fins i tot a l'equador, on la inclinació influeix poc a les estacions,
hi ha animals que estan en marxa constantment.
Les formigues guerreres.
Cada dia recorren l'equivalent a una marató humana per recollir menjar.
Aquestes són especialistes en atrapar larves d'altres insectes.
Les obreres que carreguen la presa
creuen els buits de la fullaraca ajudades per la resta,
que formen ponts vivents.
Els rastres de feromones les guien cap al quarter general provisional.
Un niu vivent.
És un niu que fan les formigues amb el cos.
Darrere d'aquesta paret vivent
s'amaga el centre de control de la colònia:
la reina i els seus fills acabats de néixer.
Fa dues setmanes que el niu està aquí penjat.
Però això està a punt de canviar.
Quan el dia dona pas a la nit, un senyal s'estén per la colònia.
És una substància química que prové de dins del niu.
El missatge és ben clar.
És hora de moure's.
Aquests insectes diminuts tenen molta gana.
Després de devorar les preses vives del bosc
ara se'n de posar en marxa per trobar un lloc on alimentar-se.
Seguint un dels camins per buscar aliment
les obreres transporten les larves que han sortit dels ous…
mentre els soldats vigilen els marges.
A la colònia hi podrien haver fins a mig milió de formigues
i no en deixaran enrere cap ni una.
La raó per la qual actuen emparades per la foscor
ara és evident.
La reina també es desplaça.
És més grossa que les altres.
Les últimes dues setmanes ha posat un ou cada minut
i, per això, no es pot moure.
Ara que la tasca reproductiva queda suspesa un temps,
la poden moure a llocs on puguin continuar caçant.
És l'únic moment que està visible a l'exterior.
La reina no és l'únic membre important de l'exèrcit.
Durant aquesta activitat insòlita, que només passa cada tants anys,
surten larves enormes, transportades per les obreres.
Són els mascles joves i les futures reines
que aviat abandonaran la colònia per formar dinasties pròpies.
Abans que es faci de dia l'exèrcit es prepara per acampar.
Continuaran viatjant cada nit fins arribar a nous llocs per caçar.
Llavors, la reina estarà a punt per pondre més ous
i així tindran més obreres a l'imperi.
ABRIL
OCEÀ PACÍFIC NORD
Al nord la balena mare gris i la cria
fa quatre setmanes que van iniciar aquesta gran migració.
Des que van marxar, la cria s'ha engreixat més de 1.000 kg,
mentre que la mare fa mesos que no menja.
Han de recórrer gran part de l'oceà
abans que la mare es pugui atipar al mar de Bering.
Es queden a prop de la costa i fan servir senyals visuals per guiar-se.
La mare ha fet aquest viatge sovint els darrers 30 anys
i, des del primer, han canviat moltes coses.
Tot i això, no s'espanta amb la presència dels humans.
I sembla que a la cria li encanta ser el centre d'atenció.
És com si l'atapeïda costa de Califòrnia
es trobés a un milió de km de la badia arrecerada de Mèxic.
A partir d'aquí la ruta serà cada cop més concorreguda.
La mare i la cria aviat arriben al port de Los Angeles,
el més gran d'Amèrica del Nord.
Per aquí passen uns 2.000 vaixells cada any.
El brunzit constant dels motors desbarata el paisatge sonor,
desorienta les balenes i augmenta el risc de col·lisions.
Aquí moren cada any moltes balenes en topades amb vaixells.
Aquesta balena gris no ha tingut sort.
La mare i la cria no han hagut de passar per les rutes amb més vaixells.
Però encara els queda la part més perillosa del viatge.
La badia de Monterey.
Hi ha 35 km de mar obert.
Si es quedessin a prop de la costa, perdrien un temps valuós.
Per això guia la cria per les aigües profundes de la badia.
Però això comporta un risc.
La mare sap el que els espera.
Neda de manera sigil·losa
sense cridar-la de tant en tant i sortint molt poc a la superfície.
Les orques.
Les balenes assassines.
Coneixen bé aquestes aigües
i van a la caça.
Han descobert la mare i la cria.
Una balena gris mascle pesa deu vegades més que una orca
i pot ser un oponent temible.
Per això, el grup neda en cercles amb cautela.
No van darrere d'ella.
Volen la cria.
Se li abraonen a l'esquena i la obliguen a submergir-se.
Proven d'ofegar-la.
Ajudada per la mare
la cria ha sobreviscut el primer atac.
Però l'han ferit.
I ara el grup demana reforços.
Un mascle immens de cinc tones.
Encoratjades per la gran musculatura, les orques passen a l'atac total.
La mare hi pot fer poca cosa.
Amb una velocitat brutal
és com si t'esclafés un autobús.
La conseqüència és inevitable.
La mare haurà de continuar el viatge sola.
Per a molts animals
l'instint de moure's és aclaparador,
malgrat els perills.
Però per cada viatge que acaba en tragèdia,
milions d'animals arriben al seu destí.
Això els permet treure profit de condicions més bones
i noves oportunitats.
Aquestes migracions són crucials per a altres espècies.
Tanmateix, hem canviat el planeta.
Hem barrat rutes ancestrals…
i hem pertorbat els racons més remots.
Però encara hi ha esperança.
Ara sabem més coses que mai sobre aquests viatges.
I amb el nostre ajut
molts animals estan superant els reptes del nostre món modern.
Per tenir un planeta sa i connex cal preservar la llibertat de moure's.
I si ho fem,
els viatges vitals que fan els animals
continuaran els anys venidors.
Subtítols: Cristina Casas Peregrina