V roce 2021
svět sledoval rodinu divokých čínských slonů,
jak spí vyčerpaná po cestě dlouhé čtyři sta kilometrů.
Z pralesa, kde rodina žila původně,
ji vyhnalo nejhorší sucho v historii,
a proto se vypravila hledat nový domov.
ČÍNA
Překonala obrovské pásy zemědělské půdy,
ale ani to ji nezastavilo.
Ale to, co udělali sloni pak, všechny překvapilo.
Prošli pod pětiproudou dálnicí
a přiblížili se k velkoměstu Kchun-ming.
Během několika dní došli na kraj města.
Náhle se ocitli v děsivém novém světě.
Vyděšení a dezorientovaní sloni
neměli jinou možnost
než se otočit a vydat se na dlouhý pochod domů.
Je pozoruhodné, že i přes všechny způsobené škody
místní obyvatelé slony nejen tolerovali, ale dokonce jim pomáhali.
Vydali stovky tisíc dolarů na to, aby se sloni dostali v pořádku domů.
Po téměř dvou letech,
s více než tisíci kilometry v zádech,
se unavená karavana vrátila do jižních lesů,
kde mezitím sucho polevilo.
Navzdory všem očekáváním
měla tato část příběhu sloní rodiny šťastný konec.
Ukázalo se však, že když zvířata čelí dramatickým změnám,
nutkání odejít může převážit vše ostatní.
NAŠE PLANETA II
SVOBODA POHYBU
LEDEN
Naše planeta, obíhající kolem Slunce, je nakloněná.
Znamená to, že v lednu je na její jižní straně léto.
WEDDELLOVO MOŘE
Ale na samém spodku světa to není vždy zřejmé.
I na vrcholu léta
jsou teploty v Antarktidě sotva nad bodem mrazu.
Ale při 24 hodinách denního světla
je tu tepla právě akorát na to, aby roztál mořský led kolem kontinentu.
To je důležité pro tučňáky oslí,
kteří se v období páření potřebují dostat na souš.
Posledních pár týdnů se jejich životy točily
kolem každodenní třicetikilometrové cesty
do lovišť na moři.
Nyní s plnými břichy míří zpátky za svými mláďaty.
Po dni stráveném ve vodě
chvíli trvá, než si zvyknou na pevnou půdu pod nohama.
Tučňáci oslí potřebují na kladení vajec a vyvádění mláďat skály bez ledu.
Takže cílová rovinka často vede do kopce,
k větrem ošlehaným špičkám útesů.
Mláďata se vylíhla před osmi týdny a brzy budou samostatná.
V krátkém antarktickém létě
se akorát stíhají přepeřit, než opět udeří zima.
Čím je mládě baculatější, tím větší má chuť k jídlu.
Ale zdá se, že někteří rodiče nejsou ochotní jim dopřát.
Takové chování však má svůj přínos.
Když si mláďata musí potravu vysloužit,
mají dospělí možnost posoudit jejich sílu,
výdrž
i koordinaci.
Vyhlídka na něco k snědku láká mláďata k vodě.
Ale už ne přímo do ní.
Vypadá to, že i od tučňáka
vyžaduje první krok do ledové vody trochu odvahy.
Ale stačí, aby šel jeden příkladem,
a ostatní ho následují.
V mělkých chráněných tůňkách
lze bezpečně vyzkoušet nepromokavý kožíšek.
A při tak krátkém létě
bude velmi brzy zapotřebí.
Zanedlouho moře kolem Antarktidy opět pokryje led.
Pokud se mláďata chtějí nakrmit, musí hned vyrazit na volné moře.
Ale jsou nervózní.
A mají k tomu důvod.
Kdo by se chtěl o vodu dělit s třímetrovým tuleněm leopardím?
A ne pouze s jedním.
Ale se třemi.
Stejně jako jejich jmenovec útočí na kořist ze zálohy.
A mladí tučňáci oslí jsou snadným terčem.
Ale bez ohledu na nebezpečí
mají tučňáci velkou potřebu se nakrmit.
Tučňáci oslí jsou ze všech tučňáků nejrychlejší.
Pokud nepadnou tuleňům do pasti, mají šanci.
Mladí tučňáci se kvůli bezpečí drží pohromadě.
Ale ve vzniklém zmatku se jedno mládě odtrhlo.
Teď je to jeden na jednoho.
Jedinou nadějí tučňáka
je spoléhat na svou hbitost a výdrž.
Takže čím delší honička, tím vyšší má šanci.
Tento šťastný mladý tučňák se nyní může přidat k ostatním.
A otevřený oceán volá.
ÚNOR
V únoru je severní strana planety odkloněná od Slunce.
Uprostřed arktické zimy
tak vládne téměř nepřetržitá tma.
Jediné světlo přichází z polární záře.
Tyto nadpozemské výjevy
vznikají srážkou elektricky nabitých částic ze Slunce
s magnetickým polem Země.
Právě v tomto období zahajuje cestu sem, na daleký sever, nespočet živočichů.
O pět tisíc kilometrů jižněji
se husy sněžní právě vypravily na každoroční tah.
Pod vedením starších, zkušenějších dospělých
spolu s postupující oblevou míří na sever.
A letí z Mexického zálivu
do svých hnízdišť v Arktidě.
Do tundry dorazí
ve chvíli, kdy dlouhé letní dny vytvoří ideální podmínky
pro výchovu mláďat.
Přírodní orientační body, jako jsou jezera a řeky,
jim pomáhají udržovat správný kurz.
Ale dnes
vypadá svět pod nimi o mnoho jinak
než ten, nad kterým létali jejich předkové.
Tam, kde bývala nekonečná savana,
je dnes zemědělsko-průmyslová krajina.
Ale to pro husy nemusí být nutně špatné.
Na dlouhé cestě do Arktidy musí hejna pravidelně doplňovat palivo,
a tak jsou zastávky na polích obilnice Ameriky životně důležité.
Tato téměř nevyčerpatelná zásoba potravy
způsobila, že se populace hus sněžních za posledních padesát let zdvojnásobila.
Ale za příslušnost k jednomu z nejpočetnějších druhů hus se platí.
Ne všechno v moderním světě je takové, jak by se mohlo zdát.
Každý rok je jich zastřeleno čtvrt milionu.
MEXICKÝ ZÁLIV
Husy sněžní musí čelit lovcům
téměř po celou délku své trasy.
Mezi dvěma migračními cestami nad Amerikou
však leží plocha mokřadů, kde jsou husy chráněné.
Loess Bluffs ve státě Missouri.
Je to jedna z nejdůležitějších zastávek na jejich dlouhé cestě na sever.
Jak dlouho tu zůstanou, záleží na počasí.
V únoru může ledový vítr od Arktidy
způsobit prudký pokles teplot.
A pokud mrzne tady,
budou podmínky v cíli jejich cesty ještě mnohem horší.
Prozatím jsou tedy všechny lety na sever pozastaveny.
Jsou to sice husy „sněžní“,
ale nevypadá to, že by si rozuměly s ledem.
Jak okraje jezera zamrzají,
soustřeďují se ptáci uprostřed.
Čím je tu rušněji, tím méně zbývá manévrovacího prostoru.
A to vyhovuje dalšímu návštěvníkovi.
Orli bělohlaví se sem stahují
z celé Severní Ameriky.
Svůj přílet koordinují s časem příletu hus sněžních.
Husy jsou příliš velké na to, aby se daly chytit v letu,
a tak orli používají jinou strategii lovu.
Snesou se nad hejno, vystraší husy, a ty vzlétnou.
Čím jsou husy na sebe víc namačkané, tím lépe pro orly.
Husy do sebe v panice vrážejí,
což vede ke zlomeninám.
Zranění ptáci jsou ponecháni svému osudu na ledu
nebo se nedokážou skrýt pod vodu.
Husy zůstanou zranitelné, dokud se ochlazení nepřežene.
Migraci v pokračování stále brání led a sníh.
V Arktidě mezitím slunce začíná pomalu nabírat na síle.
Ale na konci února
jeho paprsky sotva vylézají nad obzor.
V tak mrazivých podmínkách je málo potravy
a většina živočichů se stahuje na jih
nebo se uloží k zimnímu spánku.
Pro něj však neplatí ani jedno.
Rys, nejseverněji žijící kočkovitá šelma na světě.
Před chladem je dobře chráněný, a tak Arktidu neopouští.
Ale možná bude muset při hledání potravy urazit obrovské vzdálenosti.
Jeden rys podle záznamů
dokonce za rok ušel přes tři tisíce kilometrů.
Víc, než bylo považováno za možné.
SEVERNÍ TICHÝ OCEÁN
Tato kočka je závislá v zásadě na jediném druhu kořisti.
A právě teď je jí velký nedostatek.
Zajíc měnivý.
Najít ho je jen půlka úspěchu.
Rys se musí nakrmit alespoň jednou za pár dní,
jeho pátrání tak nikdy nekončí.
Má štěstí.
Zachytil další pachovou stopu.
Zajíc zachovává klidnou hlavu
a důvěřuje svému maskování.
Rys svou kořist na delší vzdálenost nedoběhne,
a tak musí blíž.
Konečně něco k zakousnutí.
BŘEZEN
Jak se severní polokoule Země naklání zpět ke Slunci,
což s sebou přináší delší březnové dny,
zahajují vidlorozi každoroční migraci.
Jejich cesta je zavede ze zasněžených plání jižního Wyomingu
do bujných údolí Skalnatých hor,
kde porodí mladé.
Dnes se však jejich trasa změnila k nepoznání.
Nejprve musí překonat ropná a plynová pole.
Samec zkouší štěstí.
Vidlorozi jsou opatrní,
zvlášť když narazí na lidi.
Zatím dobré.
A teď zbytek stáda.
A… teď!
SKALNATÉ HORY
V příštích měsících urazí 200 kilometrů,
aby se dostali na místa kladení na severu.
Putování, které je rok od roku náročnější.
Ploty, které mají za cíl nepustit dobytek ven,
stejně účinně brání vidlorohům dostat se dovnitř.
Touto cestou však chodili jejich předkové,
a tak se nenechají odradit.
Nedávno jeden vidloroh překonal téměř 150 plotů
na své cestě na sever.
Ale vidlicovité rohy a ostnatý drát
mohou být nešťastnou kombinací.
A ploty zdaleka nejsou jediný problém.
Nebezpečnější jsou dálnice, které jim nyní protínají cestu.
Jsou sice nejrychlejšími suchozemskými živočichy v Americe…
ale ne vždy se stihnou vyhnout autu.
Změny, které přineslo posledních 200 let,
snížily počty vidlorohů o více než 90 %.
Ale je tu i dobrá zpráva.
Věrnost vidlorohů cestám předků
umožnila vybudování nadchodů na klíčových místech,
což téměř eliminovalo smrtelné srážky v daných oblastech.
Jak stádo pokračuje na sever, dostává se na pravý Divoký západ.
Tady musí čelit překážkám vytvořeným nikoli člověkem,
nýbrž přírodou.
Sníh teď taje,
což znamená, že na místa kladení mláďat
dorazí akorát včas.
Ale sezónní změny přinášejí i problémy.
Je před nimi wyomingská řeka Gros Ventre, rozvodněná tajícím ledem.
Vidlorozi ji musí přejít, aby se dostali do svého cíle,
ale jsou nervózní.
Nemají strach z řeky samotné,
ale z predátorů, kteří se mohou skrývat na druhém břehu.
Ve vodě
nehraje jejich rychlost na souši pražádnou roli.
Ale predátoři, jako jsou vlci a pumy,
jsou kvůli lovu na pokraji vyhynutí,
a tak je riziko útoku zanedbatelné.
To však vidlorozi nevědí.
Opatrnosti nikdy nezbývá.
To díky ní se dostali až sem.
Po několika týdnech na cestě
konečně přicházejí na místo, kde budou moci vrhnout mladé,
do úrodných údolí Skalnatých hor.
SEVERNÍ TICHÝ OCEÁN
Kalifornský poloostrov v Mexiku
nezažívá chladné zimy severu.
Díky mírným teplotám okolních moří v tomto ročním období
je z něj vynikající sezónní útočiště
pro jednoho z největších cestovatelů na dlouhé vzdálenosti.
Pro plejtvákovce šedého.
Je polovina března
a před šesti týdny tu tato samice porodila.
Chráněné vody jsou teplé a bez predátorů.
Ideální místo pro výchovu mláděte.
Ale taková dokonalost má svou cenu.
Chybí tu potrava pro matku, která je tu už od prosince.
A tak jakmile bude mládě dost silné,
popluje s ním osm tisíc kilometrů na sever
do lovišť v Beringově moři u Aljašky,
což je nejdelší migraci mezi savci.
Naštěstí potomek roste rychle.
Dostává přes dvě stě litrů mléka denně,
a tak je tunové mládě plné energie.
Naštěstí matka ví, kde ho může nechat se vybít.
Tady to je.
Mělká písčina uprostřed laguny.
A zjevně jde o oblíbené místo.
Jak se příliv převaluje přes mělký břeh,
vytváří jemný proud,
který přitahuje plejtvákovce z celé laguny.
Je to první uvedení mláděte do velrybí společnosti.
Působí poněkud nesměle.
Lepší bude držet se matky.
Písčina je dobrým místem pro trénink plaveckých dovedností,
které potřebuje na dlouhou cestu na sever.
Medúzy unáší proud,
ale mládě plave proti němu.
Využívá ho jako podvodního běžeckého pásu, aby získal výdrž.
Každý rok do této laguny migruje přes tisíc plejtvákovců šedých.
Nejsou tu však jen samice s mláďaty.
Připutovalo sem i mnoho velkých samců
v naději, že si tu najdou družku.
Samice s mláďaty rozhodně zájem nemají,
to však roztouženého samce neodradí.
To, že odplouvají pryč, ho jen povzbudilo.
Smířit se s odmítnutím je zjevně těžké,
když jste sem vážili cestu přes půlku planety.
A teď se zdá, že si frustraci vybíjí na mláděti.
Tlačí ho dolů, pod hladinu.
Samec konečně pochopil.
Je čas, aby dvojice vyrazila na sever.
Za tři měsíce zdejšího pobytu
přišla samice o třetinu své váhy.
Teď se musí vypravit na dlouhou pouť zpět do svých lovišť.
Mládě bude potřebovat k dokončení cesty hodně štěstí.
Každé třetí mládě plejtvákovců šedých
do cíle nikdy nedorazí.
ATLANTICKÝ OCEÁN ROVNÍK
Všechny migrace ovlivňuje sklon Země.
Ale i na rovníku, kde nemá sklon téměř žádný sezónní dopad,
najdeme živočichy, kteří jsou stále v pohybu.
Mravenci legionáři.
Každý za den naběhá vzdálenost odpovídající lidskému maratonu,
aby nasbíral potravu.
Konkrétně tito mravenci se specializují na larvy jiného hmyzu.
Dělnicím s nákladem
pomáhají ostatní překonat mezery mezi spadanými listy
a vytvářejí živé mosty.
K jejich přechodnému sídlu je navedou feromonové stopy.
Bivak.
Hnízdo tvořené výhradně těly samotných mravenců.
Za touto živou zdí
se skrývá řídící středisko kolonie,
královna a její nejmladší potomci.
Bivak už tu visí dva týdny.
Ale to se brzy změní.
Den přechází v noc
a kolonií se přenáší signál.
Chemický pokyn z hlubin bivaku.
Zpráva je jasná.
Je čas se přestěhovat.
Tento drobný hmyz má obrovský apetit.
Poté, co okolní les zbavil veškeré živé kořisti,
musí vyrazit na cestu a hledat nová loviště.
Po jedné z hlavních stezek za potravou
přepravují dělnice nově vylíhlé larvy…
zatímco vojáci po stranách hlídají.
V této kolonii může být až půl milionu mravenců
a žádného nenechají napospas osudu.
Už je jasné, proč pochodují pod rouškou noci.
Přesouvá se totiž i sama královna.
Je větší než kterýkoli jiný mravenec.
A poslední dva týdny
kladla přibližně jedno vajíčko za minutu,
a proto nemohla cestovat.
Nyní výkon rozmnožovacích povinností dočasně přerušila,
a tak se může přestěhovat do nových lovišť.
Toto je jediný případ, kdy ji můžeme vidět venku.
Královna tu však není jediným významným cestujícím.
Ve vzácných případech, ke kterým dochází jednou za pár let,
se v karavaně vyskytnou obrovské larvy, nesené dělnicemi.
Jsou to mladí samci a budoucí královny,
kteří brzy kolonii opustí a založí si vlastní dynastie.
Před rozedněním se mravenčí armáda utáboří.
Budou cestovat každou noc, dokud nedojdou na nová loviště.
Pak bude královna připravena klást další vajíčka
a rozšiřovat svou říši o nové dělnice.
DUBEN
Na severu má mezitím matka a mládě plejtvákovce šedého
za sebou čtyři týdny úctyhodné migrace.
Co jsou na cestě, přibralo mládě přes tisíc kilo,
ale jeho matka nic nepozřela celé měsíce.
A leží před ní ještě pěkný kus oceánu, než začnou hody v Beringově moři.
Drží se při pobřeží a nechávají se vést vizuálními orientačními body.
Za posledních třicet let tuto pouť podnikla mnohokrát
a od její první cesty se mnohé změnilo.
Přesto se zájmu lidí nevyhýbá.
Zdá se, že mládě si pozornost vysloveně užívá.
Přeplněné kalifornské pobřeží
je na hony vzdálené jejich chráněnému zálivu v Mexiku.
A teď už bude jen rušněji.
Dvojice brzy dorazí k přístavu v Los Angeles,
největšímu v Severní Americe.
Každoročně ho využije na dva tisíce lodí.
Neustálý hluk motorů narušuje podmořskou zvukovou krajinu,
plejtvákovce dezorientuje a zvyšuje riziko kolize.
Každý rok v těchto vodách po srážce s lodí přicházejí o život desítky plejtvákovců.
Tento plejtvákovec šedý
je jedním z těch, kterým štěstí nepřálo.
Matka s mládětem se nejrušnějším námořním trasám vyhnula.
Ale teď je čeká nejnebezpečnější část cesty.
Zátoka Monterey.
Třicet pět kilometrů otevřeného moře.
Držet se blíž pobřeží by je stálo drahocenný čas.
Vede tedy své mládě hlubinami zálivu.
Ale je to riziko.
Ona totiž ví, co tam je.
Snaží se být neviditelná.
Zdrží se pravidelných kontaktních volání
a vynořuje se tak zřídka, jak jen to jde.
Kosatky.
Zvané „dravé“.
Místní vody dobře znají
a jsou na lovu.
Už matku s mládětem objevily.
Dospělý plejtvákovec váží desetkrát víc než kosatka
a může být obávaným protivníkem.
Proto hejno opatrně krouží kolem a číhá na příležitost.
Nestojí o matku.
Chtějí její mládě.
Vrhnou se mu na hřbet a tlačí ho pod vodu.
Snaží se ho utopit.
S podporou matky první útok přežilo.
Je však zraněné.
A hejno si mezitím přivolalo posilu.
Obrovského pětitunového samce.
Povzbuzené nově nabytou převahou,
kosatky přejdou do otevřeného útoku.
Matka nic nezmůže.
Náraz v plné rychlosti
je jako srážka s autobusem.
Výsledek je nevyhnutelný.
Matka bude muset v cestě pokračovat sama.
Pro mnoho živočichů
převáží instinkt k pohybu nad vším ostatním.
Navzdory nebezpečí.
Ale na každou cestu, která skončí tragédií,
připadají miliony tvorů, kteří svého cíle dosáhnou.
Migrace jim dává možnost těžit z lepších podmínek
a nových příležitostí.
Tyto pravidelné cesty jsou životně důležité i pro jiné.
Nyní jsme však planetu změnili.
Přehradili jsme tradiční trasy…
a zasáhli i do nejodlehlejších koutů světa.
Ale je tu naděje.
O těchto poutích víme víc než kdy dřív.
A s naší pomocí
nyní řada živočichů dokáže výzvy našeho moderního světa překonat.
Pro zdravou společnou planetu musíme zachovat svobodu pohybu.
Pokud se nám to podaří, budou životně důležité cesty živočichů
pokračovat i v budoucnu.
Překlad titulků: Barbora Vrbová