I 2021 så verden på,
mens en familie af vilde kinesiske elefanter sov,
udmattede efter en episk rejse på 400 kilometer.
Tvunget væk fra deres forfædres skov af den værste tørke nogensinde
var familien på jagt efter et nyt hjem.
De havde rejst gennem store landbrugsområder,
og intet tydede på, at de ville standse.
Men det, de gjorde nu, overraskede alle.
Familien gik under en femsporet motorvej og nærmede sig byen Kunming.
Efter få dage nåede elefanterne til bygrænsen.
Og de befandt sig hurtigt i en skræmmende ny verden.
Bange og desorienteret…
…havde familien intet andet valg
end at vende om og begynde den lange march hjem.
Bemærkelsesværdigt nok, selvom de forårsagede skader,
blev elefanterne ikke kun tolereret af lokalbefolkningen, men hjulpet.
Hundredtusindvis af dollars blev brugt på at guide dem sikkert hjem.
Efter næsten to år og over 1.000 kilometers vandring
ankom den trætte karavane i de sydlige skove,
hvor tørken var ovre.
Mod alle odds fik denne del af familiens historie en lykkelig slutning.
Men det viste, at når dyr står over for dramatiske forandringer,
kan trangen til at flytte væk være overvældende.
KAPITEL FIRE: FRI BEVÆGELSE
JANUAR
Vores planet, som rejser rundt om solen, hælder.
Og i januar betyder det, at det er sommer i den sydlige ende.
WEDDELLHAVET
Men i bunden af verden er det ikke altid let at se.
Selv på sommerens højdepunkt
stiger temperaturen i Antarktis knap over frysepunktet.
Men med 24 timers dagslys
er der lige nok varme til at smelte havisen på kontinentet.
Og det er vigtigt for æselpingviner, som skal nå i land for at yngle.
I de sidste par uger er deres liv blevet drevet
af en daglig pendling på 30 kilometer til deres fødeområder ude på havet.
Nu, med fulde maver, tager de tilbage til deres unger.
Efter en dag i vandet tager det lidt tid at gå sikkert på land igen.
Æselpingviner har brug for isfri sten at lægge æg på og opfostre unger.
Så det sidste stykke hjem må de ofte vralte op ad bakke
til de vindblæste klippetoppe.
Deres unger klækkede for otte uger siden og er nu næsten fuldvoksne.
I Antarktis korte sommervindue
er de klar til at flyve, før vinteren vender tilbage.
Jo tykkere ungen er, desto mere mad har den brug for.
Og nogle forældre er tilbageholdende med at forkæle dem.
Men der er værdi i denne opførsel.
Ved at få ungerne til at arbejde for maden kan de voksne bedømme deres styrke…
…udholdenhed
og koordination.
Udsigten til mad lokker ungerne ned til vandet.
Men ikke helt ned i det.
Det lader til, at selv for en pingvin
kræver det første skridt ud i koldt vand lidt mod.
Men det kræver kun, at én fører an,
før andre følger efter.
Beskyttede bassiner med lavt vand er en sikker måde at teste vandtæt pels på.
Sommeren her er kort, så de får snart brug for den.
Inden længe vil havet omkring Antarktis være dækket med is igen.
Så ungerne skal ud på det åbne hav nu, hvis de vil spise.
Men de er nervøse.
Og med god grund.
Hvem vil dele vandet med en tre meter lang søleopard?
Og der er ikke kun én.
Men tre.
Ligesom deres navnebror jager de ved bagholdsangreb.
Og æselpingvinunger er lette mål.
Men uanset faren er pingvinerne nødt til at spise.
De er verdens hurtigste pingviner.
Hvis de kan undgå at blive angrebet, har de en chance.
De unge pingviner holder sammen for at være i sikkerhed.
Men i forvirringen bliver en unge adskilt.
Nu er det én mod én.
Pingvinens eneste håb er at bruge sin smidighed og udholdenhed.
Jo længere jagten er, desto bedre er dens chance.
Denne meget heldige pingvin kan nu slutte sig til de andre.
Og det åbne hav venter.
FEBRUAR
I februar peger den nordlige ende af planeten væk fra solen.
Så midt i den arktiske vinter er mørket næsten vedvarende,
og det eneste lys kommer fra nordlys.
Den æteriske opvisning skabes,
når partikler fra solen kolliderer med Jordens magnetfelt.
Nu begynder utallige dyr den lange rejse til disse nordlige regioner.
5.000 kilometer mod syd er snegæssenes årlige migration begyndt.
Anført af de ældre, erfarne voksne
følger de optøningen, når den spredes nordpå.
De flyver fra Den Mexicanske Golf til deres yngleområde i Arktis.
De ankommer til tundraen, når sommerens lange dage skaber perfekte forhold
til at opfostre deres unger.
De følger naturlige landemærker som søer og floder,
så de ikke afviger fra kursen.
Men i dag er verdenen under dem helt anderledes end den,
deres forfædre fløj over.
Hvor der engang var uendelig savanne, er der nu industriel landbrugsjord.
Men det er ikke nødvendigvis dårligt for gæssene.
For at nå Arktis skal flokken tanke op undervejs,
så markerne i Amerikas landbrugsområder er blevet vigtige stop på turen.
Denne næsten endeløse forsyning af mad har betydet,
at bestanden af snegæs er fordoblet i de sidste 50 år.
Men det koster at blive en af verdens mest talrige gæs.
Ikke alt i den moderne verden er, som det ser ud.
En kvart million bliver skudt hvert år.
DEN MEXICANSKE GOLF
Snegæs skal undvige jægere på en stor del af deres rute.
Men midt imellem to af Amerikas migrationsruter
ligger et vådområde, hvor de er beskyttet.
Missouris Loess Bluffs.
Det er et af de vigtigste stoppesteder på deres lange rejse nordpå.
Hvor længe de bliver, afhænger af vejret.
I februar kan iskold vind fra Arktis forårsage faldende temperaturer.
Og hvis det er iskoldt her, er det endnu værre, hvor de er på vej hen.
Så nu er alle flyvninger nordpå aflyst.
De er snegæs,
men de føler sig ikke hjemme på isen.
Søens kanter er frosset til, så fuglene samles i midten.
Jo flere de bliver, desto mindre plads er der til bevægelse.
Og det er en anden gæst glad for.
Hvidhovedede havørne kommer her
fra hele Nordamerika.
Og deres ankomst er planlagt ud fra snegæssenes ankomst.
Gæssene er for store til at blive taget, mens de flyver,
så ørnene bruger en anden jagtstrategi.
De flyver mod flokken og skræmmer fuglene op i luften.
Jo tættere gæssene står, desto bedre er det for ørnene.
I deres panik støder gæs sammen og brækker lemmer.
Skadede fugle efterlades på isen
eller kan ikke flygte under vandet.
Alle er sårbare, så længe det er koldt.
Deres videre vandring er stadig blokeret af is og sne.
I Arktis begynder sollyset at tage til.
Men i slutningen af februar stråler det knap over horisonten.
Under de iskolde forhold er der meget lidt føde,
og de fleste dyr tager mod syd eller lukker helt ned.
Men dette dyr gør ingen af delene.
En los, den nordligste kat i verden.
Den er godt beskyttet mod kulden, så den tager ikke afsted.
Men den må vandre langt for at finde føde.
Én blev registreret som at have gået over 3.000 kilometer på kun et år.
Længere, end nogen troede var muligt.
DET NORDLIGE STILLEHAV
Denne kat er afhængig af næsten udelukkende en slags bytte.
Og lige nu er der meget få.
Sneharer.
At finde en er kun halvdelen af udfordringen.
Losser skal æde hver anden til tredje dag, så hans jagt slutter aldrig.
Han er heldig.
Han har opfanget en anden duft.
Haren sidder helt stille
og stoler på sin camouflage.
Lossen kan ikke indhente byttet, hvis det løber langt,
så han skal helt tæt på.
Endelig et måltid.
MARTS
Mens Jordens nordlige halvkugle drejer tilbage mod solen,
så dagene bliver længere i marts,
starter gaffelantiloper deres årlige migration.
De rejser fra de snedækkede sletter i det sydlige Wyoming
til de frodige dale i Rocky Mountains, hvor de føder unger.
Men ruten har forandret sig og er helt uigenkendelig.
Og først skal de finde en vej over olie- og gasfelter.
En han prøver lykken.
Gaffelantiloper er forsigtige.
Især, når de møder mennesker.
Så langt, så godt.
Og nu resten af flokken.
Og nu!
I løbet af de næste par måneder
rejser de 200 kilometer til deres nordlige kælveområde.
Rejsen bliver mere udfordrende hvert år.
Hegn, der er designet til at holde husdyr inde,
holder også antiloper ude.
Men det er ruten, deres forfædre brugte,
så de holder ud.
For nylig krydsede en antilope næsten 150 hegn
på sin vandring nordpå.
Men gaffelhorn og pigtråd
kan være en ulykkelig kombination.
Og hegn er langt fra det eneste problem.
Mere farlige er motorvejene, som nu skærer igennem deres rute.
De er Amerikas hurtigste landdyr…
…men de kan ikke altid undvige en bil.
Forandringerne, som er sket i de sidste 200 år,
har reduceret antallet af gaffelantiloper med over 90 %.
Men der er godt nyt.
Antilopernes loyalitet over for forfædrenes ruter
har gjort det muligt at bygge overgange de meste brugte steder,
og det har næsten elimineret trafikdrab i området.
Mens flokken fortsætter nordpå, når de det ægte vilde vesten.
Her venter ikke menneskeskabte forhindringer, men naturlige.
Sneen smelter og viser, at de vil nå frem til kælveområdet
lige i tide til at føde derhenne.
Men årstidsforandringer giver også problemer.
Forude ligger Wyomings Gros Ventre River, nu opsvulmet af smeltevand.
Antiloperne skal krydse den på vejen til kælveområdet,
men de virker nervøse.
Ikke over selve floden,
men over de rovdyr, som gemmer sig på den modsatte bred.
I vandet vil deres fart på land ikke være relevant.
Men rovdyr som ulve og pumaer er blevet jaget næsten til udryddelse,
så chancen for et angreb her er lille.
Men det ved antiloperne ikke.
Forsigtighed betaler sig stadig.
Sådan nåede de hertil.
Flere uger efter afgangen
når de endelig yngleområdet, de frodige dale i Rocky Mountains.
DET NORDLIGE STILLEHAV
Mexicos Baja-halvø oplever ikke nordens kolde vintre.
Så den milde temperatur i havet på denne årstid
gør den til et fremragende feriested
for en af verdens største langdistance-rejsende.
Gråhvaler.
Det er midt i marts,
og for seks uger siden fødte denne hun her.
Det beskyttede vand er varmt og frit for rovdyr.
Det er en fremragende vuggestue.
Men sådan en perfektion har en pris.
Der er ingen føde til denne mor, og hun har været her siden december.
Så snart hendes kalv er stærk nok,
vil hun føre ham 8.000 kilometer nordpå til deres fødeområde i Alaskas Beringhav,
den længste vandring registreret blandt pattedyr.
Heldigvis vokser hendes unge hurtigt.
Med næring fra 200 liter mælk om dagen er ungen på et ton fyldt med energi.
Heldigvis kender mor et sted, hvor han kan brænde den af.
Og det er her.
En lav sandbanke midt i lagunen.
Og den er tydeligvis populær.
Tidevandet ruller ind over det lave vand og skaber en blid strøm,
som tiltrækker hvaler fra hele lagunen.
Det er kalvens første møde med hvalsamfundet.
Og han virker lidt genert.
Han holder sig tæt på mor.
Sandbanken er et godt sted at øve de svømmeevner,
han skal bruge på den lange rejse nordpå.
Vandmænd bæres med strømmen, men han svømmer imod den.
Han bruger den som et løbebånd til at opbygge sin udholdenhed.
Hvert år vandrer over 1.000 gråhvaler til denne ene lagune.
Men ikke alle er hunner med kalve.
Mange er store hanner, som er rejst langt for at nå herhen
i håb om at finde en mage.
Hunner med unger er slet ikke interesserede,
men det afskrækker ikke den opstemte han.
At svømme væk lader til at opmuntre ham.
Det er svært at acceptere en afvisning,
når man har rejst en halv klode rundt for at nå herhen.
Han lader til at afreagere på kalven ved at tvinge ham ned, væk fra overfladen.
Endelig fatter hannen beskeden.
Nu skal de to rejse nordpå.
Siden ankomsten for tre måneder siden har hunnen tabt en tredjedel af sin vægt.
Så nu må hun starte sin lange vandring tilbage til sit fødeområde.
Ungen får brug for held, hvis den skal fuldføre rejsen.
En ud af tre gråhvalekalve når aldrig deres destination.
ATLANTERHAVET - ÆKVATOR
Jordens hældning driver alle vandringer.
Men selv ved ækvator, hvor effekten på årstiderne er lille,
lever dyr, som bevæger sig konstant.
Hærmyrer.
Hver dag løber hver af dem et menneskeligt maraton for at samle føde.
Disse myrer er specialister i at fange andre insekters larver.
Arbejdere, som bærer bytte, hjælpes over huller i bladene af andre,
som danner levende broer.
Spor af feromoner fører dem til deres midlertidige hovedkvarter.
En bivuak.
En rede bygget udelukkende af myrernes egne kroppe.
Skjult bag den levende mur ligger koloniens kontrolcenter,
dronningen og hendes nyeste unge.
Hele bivuakken har hængt her i de sidste to uger.
Men det forandrer sig snart.
Dagen bliver til nat, og et signal bølger gennem kolonien.
Et kemisk tegn dybt inde i bivuakken.
Beskeden er klar.
De skal afsted.
De små insekter har stor appetit.
De har ryddet skoven for levende bytte
og må nu flytte til et nyt fødeområde.
De følger en af hovedstierne,
og arbejderne transporterer de nyudklækkede larver…
…mens soldater bevogter kanterne.
Der kan være op til en halv million i denne koloni,
og ingen bliver efterladt.
Grunden til, at de går i ly af mørket, bliver nu tydelig.
Dronningen er selv med.
Hun er større end alle de andre,
og i de sidste to uger har hun lagt et æg hvert minut
og var ude af stand til at rejse.
Hendes reproduktionspligt er midlertidigt suspenderet,
så hun kan flytte til et nyt jagtområde.
Det er den eneste gang, hun er synlig ude i det fri.
Og dronningen er ikke hærens eneste vigtige rejsende.
Den sjældne begivenhed sker kun hvert andet til tredje år.
Kæmpestore larver bæres af arbejderne.
Disse unge hanner og fremtidige dronninger
vil snart forlade kolonien og etablere deres egne dynastier.
Før dagslyset vender tilbage, slår hæren lejr.
De fortsætter rejsen hver nat, indtil de når til det nye jagtområde.
Så vil dronningen være klar til at lægge flere æg
og tilføje flere arbejdere til sit imperium.
DET NORDLIGE STILLEHAV
Nordpå er hvalmoren og hendes kalv fire uger inde i deres episke vandring.
Siden afgangen har ungen taget over 1.000 kilo på i vægt,
men hans mor har ikke spist i månedsvis.
Og de skal stadig svømme langt,
før hun kan nyde sit festmåltid i Beringhavet.
De holder sig tæt på kysten og finder vej ved hjælp af visuelle tegn.
Hun har foretaget rejsen mange gange i de sidste 30 år,
og meget har forandret sig siden hendes første tur.
Men hun undgår ikke menneskers opmærksomhed.
Og kalven ser ud til at nyde rampelyset.
Den overfyldte kyst i Californien ser helt anderledes ud
end deres beskyttede bugt i Mexico.
Og det bliver endnu mere hektisk fremover.
Snart når de to til havnen i Los Angeles,
den største i Nordamerika.
Næsten 2.000 skibe bruger den hvert år.
Den konstante motorstøj forstyrrer det undersøiske lydlandskab,
desorienterer hvalerne og øger risikoen for en kollision.
Mange hvaler dør hvert år, når de rammes af skibe i dette farvand.
Denne gråhval var en af de uheldige.
Mor og kalv undgik de travleste skibsruter.
Men den farligste del af turen ligger lige forude.
Monterey Bay.
35 kilometer åbent vand.
At blive tæt på kysten her vil koste dem værdifuld tid.
Så hun fører sin kalv hen over bugtens dybe vand.
Men det er risikabelt.
Hun ved, hvad der er derude.
Hun aktiverer snigetilstand,
stopper sine regelmæssige kontaktkald
og dukker op i overfladen så lidt som muligt.
Orca.
Spækhuggere.
De kender vandet godt,
og de er på jagt.
Mor og kalv er blevet opdaget.
En voksen gråhval vejer ti gange så meget som en orca
og kan være en formidabel modstander.
Så flokken cirkulerer forsigtigt og venter på en chance.
De vil ikke have hende.
De vil have hendes kalv.
De kaster sig op på hans ryg og tvinger ham ned under vandet
og prøver at drukne ham.
Med sin mors hjælp har han overlevet det første angreb.
Men han er blevet såret.
Og nu kalder flokken på forstærkning.
En enorm han på fem ton.
Styrket af de ekstra muskler starter spækhuggerne deres angreb.
Moren kan ikke gøre meget.
Med fuld fart på i slaget
er det som at blive ramt af en bus.
Resultatet er uundgåeligt.
Denne mor må fortsætte sin rejse alene.
For mange dyr
er bevægelsesinstinktet overvældende
på trods af farerne.
Men for hver rejse, der ender tragisk,
når utallige millioner deres destination.
Det gør dem i stand til at høste frugten af bedre forhold
og nye muligheder.
Og disse vandringer er også afgørende for andre.
Men vi har forandret planeten.
Vi afskærer forfædrenes ruter…
…og påvirker selv de fjerneste områder på kloden.
Men der er håb.
Vi ved mere om disse rejser end nogensinde før.
Og med vores hjælp
overvinder mange dyr nu udfordringerne i vores moderne verden.
For at sikre en sund og forbundet planet må vi bevare fri bevægelse.
Og hvis vi gør det,
vil alle dyrs vigtige rejser fortsætte i mange år fremover.
Tekster af: Mila Tempels