2021-ben
az egész világ figyelte, hogy egy kínai vadelefántcsalád alszik,
teljesen kimerülve egy drámai, 400 kilométeres út után.
Miután távozni kényszerültek ősi erdeikből
a történelem legsúlyosabb aszálya miatt,
a család elindult új otthont keresni.
KÍNA
Végtelenbe nyúló termőföldeken keltek át,
de nem adták jelét, hogy meg akarnak állni.
Ám amit ezután tettek, mindenkit meglepésként ért.
Egy ötsávos autópálya alatt átkelve
a család megközelítette Kunming városát.
Majd pár nap leforgása alatt az elefántok elérték a város határát.
És azon nyomban egy ijesztő, új világban találták magukat.
Az ijedt és zavarodott családnak
nem volt más választása,
mint megfordulni, és elkezdeni a hosszú menetelést haza.
Figyelemre méltó, hogy az általuk okozott károk ellenére
az elefántokat nemcsak hogy megtűrték, hanem segítették is a helyiek,
több százezer dollárt fordítva hazatérésük biztosítására.
Csaknem két teljes év
és több mint 1000 kilométernyi út után,
a fáradt karaván visszaérkezett a déli erdőkbe,
ahol közben enyhült az aszály.
Nem sok esély volt rá,
de a család történetének ezen része boldog vége ért.
De megmutatta, hogy amikor az állatok drámai változásokkal szembesülnek,
elsöprő lehet a késztetésük, hogy elvándoroljanak.
BOLYGÓNK CSODÁI 2.
4. FEJEZET: A VÁNDORLÁS SZABADSÁGA
JANUÁR
Bolygónknak, amely a Nap körül kering, a forgástengelye nem egyenes.
És februárban
ez azt jelenti, hogy a déli féltekén nyár van.
WEDDELL-TENGER
Bár a világ alsó végén ez nem mindig nyilvánvaló.
Az Antarktiszon
még a nyár derekán is alig emelkedik fagypont fölé a hőmérséklet.
Ám a 24 órás nappali világosságban
már elég meleg van ahhoz, hogy a kontinens körüli jég megolvadjon.
És ez fontos a szamárpingvinek számára,
akiknek el kell jutniuk a szárazföldre a szaporodáshoz.
Az elmúlt hetekben az egész életük
a napi 30 kilométeres ingázásról szólt,
a nyílt vízen lévő táplálkozóhelyükre.
Most, hogy tele van a hasuk, visszatérnek a fiókákhoz.
A vízben töltött nap után
eltart egy darabig, míg újra biztosan állnak a lábukon.
A szamárpingvineknek jégmentes sziklákra van szükségük,
hogy tojásokat rakjanak és felneveljék a fiókáikat.
A célegyenes sokszor erőltetett menet felfelé,
a szélfútta hegycsúcsokra.
A fiókáik nyolc hete keltek ki, és már majdnem teljesen kifejlődtek.
Az Antarktisz rövid nyári időszakában
épp elég idejük van tollat növeszteni, mielőtt visszatér a tél.
Minél ducibbak a fiókák, annál több ennivalót követelnek.
Néhány szülő azonban nem hajlandó etetni őket.
De ennek a viselkedésnek is van értelme.
Ha a fiókák megdolgoznak az élelemért,
a felnőttek képesek felmérni az erejüket…
az állóképességüket…
és a koordinációjukat.
A kecsegtető élelem odacsábítja a fiókákat a vízhez.
De azért nem bele.
Úgy tűnik, még egy pingvinnek is
kell némi bátorság ahhoz, hogy először belemerészkedjen a hideg vízbe.
De elég, ha egy nekiindul,
a többiek máris követik.
A sekély, védett medencékben biztonságban tesztelhetik vízálló tollazatukat.
És mivel itt ilyen rövid a nyár,
hamarosan szükségük is lesz rá.
Hamarosan
az Antarktisz körüli tengereket ismét jég borítja majd.
Tehát a fiatal fiókáknak a nyílt víz felé kell indulniuk, ha enni akarnak.
De eléggé idegesek.
És jó okuk van rá.
Ki akar osztozni a vízen egy háromméteres leopárdfókával?
Ráadásul nem is csak eggyel.
Hanem hárommal.
A névrokonukhoz hasonlóan ők is lesből vadásznak a zsákmányra.
És a szamárpingvin-fiókák könnyű célpontok.
De mindegy, mekkora a veszély,
a pingvineknek muszáj táplálkozniuk.
A szamárpingvinek a világ leggyorsabb pingvinjei.
Ha el tudják kerülni a lesből támadókat, akkor van esélyük.
A fiatal pingvinek együtt maradnak, úgy biztonságosabb.
De a kavarodásban egy fióka lemarad tőlük.
Egy az egy ellen kell megküzdeniük.
A pingvin egyetlen reménye
rendkívüli fürgesége és állóképessége.
Minél tovább tart az üldözés, annál jobbak az esélyei.
Ez a nagyon szerencsés fiatal pingvin most csatlakozhat a többiekhez.
És várja őket a nyílt óceán.
FEBRUÁR
Februárban
a bolygó északi sarka a Naptól távolabbra esik.
Az északi-sarki tél közepén
szinte állandó a sötétség,
az egyetlen fény a sarki fény.
Ezek az éteri fényjátékok
akkor jönnek létre, amikor a Nap elektromosan töltött részecskéi
nekiütköznek a Föld mágneses mezejének.
Ez az időszak, amikor számtalan állat kezdi meg hosszú utazását
az északi vidékekre.
Ötezer kilométerrel délebbre
a sarki ludak most kezdték meg éves vándorlásukat.
Az idősebb, tapasztalt felnőttek vezetésével
az olvadás nyomában haladnak észak felé.
És elrepülnek a Mexikói-öbölből
északi-sarkvidéki költőhelyükre.
Épp akkor érnek a tundrára,
amikor a nyári hosszú nappalok tökéletes feltételeket teremtenek
a fiókáik felneveléséhez.
Természetes tereptárgyak, például tavak és folyók segítik őket,
hogy ne tévedjenek el.
De manapság
az alattuk elterülő világ teljesen más,
mint amely felett őseik szálltak.
Ahol egykor végtelen szavanna terült el,
ott ma ipari termőföldek húzódnak.
Ám ez nem feltétlenül rossz a ludaknak.
Hogy elérjék az Északi-sarkvidéket, rendszeresen tankolniuk kell útközben,
így Amerika gabonatermő vidékei
létfontosságú tankolóhelyekké váltak.
Ez a szinte kimeríthetetlen táplálékforrás
azt jelentette, hogy a sarki lúd populáció
megduplázódott elmúlt 50 évben.
De ára van annak, hogy a világ legnagyobb létszámú lúdfajává váltak.
Ebben a modern világban nem minden az, aminek látszik.
Évente negyedmilliót lőnek le közülük.
MEXIKÓI-ÖBÖL
A sarki ludakat a vadászat veszélye fenyegeti
útvonaluk legtöbb szakaszán.
Azonban Amerika két vándormadár-légifolyosója között
található egy vizes élőhely, ahol védett állatok.
A Missouri állambeli Loess Bluffs.
Ez az egyik legfontosabb megálló
hosszú útjukon észak felé.
Az, hogy meddig maradnak, az időjárástól függ.
Februárban az Északi-sarkvidék felől fújó jeges szelek miatt
hirtelen lezuhanhat a hőmérséklet.
És ha itt fagy,
a végállomásukon sokkal cudarabb lesz a helyzet.
Tehát egyelőre minden északi járatot felfüggesztettek.
Lehet, hogy sarki ludak,
de úgy tűnik, a jég hátán nem élnek meg.
A tó széle befagyott,
így a madarak a közepén tömörülnek.
Minél többen lesznek, annál kevesebb a mozgástér.
És ez így pont jó egy másik látogatónak.
Fehérfejű rétisasok járnak ide
Észak-Amerika egész területéről.
Érkezésüket a sarki ludakéhoz időzítik.
A ludak túl nagyok ahhoz, hogy repülés közben kapják el őket,
ezért a sasok más vadásztaktikát alkalmaznak.
Feléjük repülve felriasztják a madarakat a levegőbe.
Minél jobban összezsúfolódnak, annál jobb a sasoknak.
A pánikoló ludak egymásnak ütköznek,
és sokuknak eltörnek a végtagjaik.
A sérült madarak magukra maradnak a jégen,
és nem tudnak elmenekülni a víz alatt sem.
Mindannyian védtelenek maradnak, amíg tart a hideg,
a vándorlásukat továbbra is akadályozza a jég és a hó.
Az Északi-sarkon lassan erőre kap a Nap.
De február végén
a sugarai még alig látszanak a láthatáron.
Ilyen fagyos körülmények között alig van táplálék,
és a legtöbb állat visszavonul dél felé,
vagy téli álmot alszik.
Kivéve ezt.
Egy hiúz, a világ legészakibb macskaféléje.
Kiválóan védve van a hidegtől, így nem költözik délre.
De lehet, hogy nagy távolságokat kell megtennie, hogy élelmet találjon.
Feljegyzések szerint egy példány
több mint 3000 kilométert tett meg egy év alatt,
többet, mint lehetségesnek gondoltak.
ÉSZAK-CSENDES-ÓCEÁN
Ez a macskaféle szinte kizárólag egyetelen fajta zsákmányra vadászik.
És jelenleg nagyon kevés van belőle.
A hócipős nyúl.
Észrevenni őket csak a fele a kihívásnak.
A hiúznak pár naponta ennie kell,
így a kutatás sosem ér véget.
Most szerencséje van.
Másik szagot észlelt.
A nyúl megőrzi a hidegvérét
és bízik az álcájában.
A hiúz hosszú távon nem tudja lefutni a zsákmányát,
ezért be kell cserkésznie.
Ennivaló. Végre!
MÁRCIUS
Ahogy a Föld északi féltekéje ismét közelebb lesz a Naphoz,
a napok hosszabbodnak márciusban,
és a villásszarvú antilopok is megkezdik éves vonulásukat.
Útjuk Wyoming déli havas síkságairól
a Sziklás-hegység buja völgyeibe vezet,
ahol világra hozzák utódaikat.
Azonban napjainkra az útvonaluk a felismerhetetlenségig megváltozott.
Először is utat kell találniuk az olaj- és gázmezőkön át.
Egy bak szerencsét próbál.
A villásszarvúak óvatosak,
főleg, ha emberekkel találkoznak.
Eddig minden rendben.
Most jöhet a csorda többi tagja.
És… hajrá!
SZIKLÁS-HEGYSÉG
A következő pár hónap során
200 kilométert tesznek meg,
hogy elérjék az ellőhelyeiket északon.
Ez az út évről évre egyre nagyobb kihívást jelent.
Az állatok benntartására tervezett kerítések
ugyanolyan hatékonyan tartják kívül az antilopokat.
De ez az az út, amelyen őseik jártak,
így hát nem adják fel.
A közelmúltban egy villásszarvú antilop csaknem 150 kerítésen kelt át
észak felé vezető útján.
De a villás szarvak és a szögesdrót
néha szerencsétlen kombinációt alkotnak.
És a kerítés távolról sem az egyetlen probléma.
Veszélyesebbek az autópályák, amelyek ma már keresztezik az útjukat.
Lehet, hogy ők Amerika leggyorsabb szárazföldi állatai,
de az autókat néha nem tudják kikerülni.
Az elmúlt 200 évben bekövetkezett változások miatt
a villásszarvú antilopok száma több mint 90 százalékkal csökkent.
De azért van egy jó hír is.
A villásszarvúak kitartanak az ősi útvonalak mellett,
így lehetővé vált felüljárók kiépítése a legfontosabb átkelőhelyeken,
és ezáltal csaknem megszűntek a közúti vadgázolások a környéken.
Ahogy a csorda észak felé halad, megérkeznek az igazi vadnyugatra.
Itt nem emberi, hanem természetes akadályokkal
kell szembenézniük.
A hó most olvad,
ami azt jelzi, hogy tartják a menetrendet, és időben érkeznek
az ellőhelyre.
Azonban az évszakok változása is problémákat okoz.
Előttük fut a wyomingi Gros Ventre folyó, amit most megduzzasztott az olvadékvíz.
Az antilopoknak át kell jutniuk az ellőhelyükre,
de most idegesnek tűnnek.
Nem magától a folyótól félnek,
hanem attól, milyen ragadozók rejtőzhetnek a túlsó parton.
Benn a vízben
nem számít, milyen gyorsak a szárazföldön.
De a ragadozókat, például farkasokat és pumákat
a kihalás szélére sodorták a vadászattal,
így a támadás esélye csekély.
Csakhogy az antilopok ezt nem tudják.
Sosem árt az óvatosság.
Az juttatta el őket idáig.
Néhány héttel azután, hogy elindultak,
végre eljutottak az ellőhelyükre,
a Sziklás-hegység termékeny völgyeibe.
ÉSZAK-CSENDES-ÓCEÁN
A mexikói Kaliforniai-félszigeten
nincsenek olyan hideg telek, mint északon.
Tehát a tenger enyhe hőmérséklete ebben az évszakban
kiváló átmeneti menedéket jelent
a világ egyik legnagyobb távutazója számára.
A szürke bálna.
Március közepe van,
és hat hete ez a nőstény itt hozta világra a kicsinyét.
A védett vizek melegek és ragadozóktól mentesek.
Kitűnő nevelde.
De a tökéletességnek ára van.
Itt nincs táplálék ennek az anyának, és már december óta itt tartózkodik.
Amint a borja eléggé megerősödik,
elindul vele 8000 kilométerre északra,
az alaszkai Bering-tengerre,
a leghosszabb vándorútra, amit a világon emlősállat megtesz.
Szerencsére a borjú gyorsan növekszik.
A napi több mint 200 liter tápláló tejtől
az egytonnás baba tele van energiával.
Szerencsére anya tud egy helyet, ahol kiengedheti a gőzt.
Ez az.
Egy sekély homokzátony a lagúna közepén.
És egyértelműen a tökéletes hely.
Ahogy a dagály átáramlik a sekély zátony felett,
gyengéd sodrást hoz létre,
amely odavonzza a bálnákat a lagúnából.
Ez a borjú első bemutatkozása a bálnatársaságban.
Kicsit félénknek tűnik.
Maradjunk csak anya közelében!
A homokpad alkalmas arra,
hogy fejlessze a hosszú északi úthoz szükséges úszótudományát.
Az áramlat medúzákat is magával sodor,
de ő az árral szemben úszik.
Víz alatti futópadként használja az állóképessége javítására.
Évente több mint 1000 szürke bálna vándorol ebbe az egy lagúnába.
De nem mind nőstény a borjával.
Sok nagy hím is van köztük. Hosszú utat tesznek meg,
abban a reményben, hogy társat találnak.
A borjaikkal utazó nőstényeket biztosan nem érdekli,
ám ez nem riasztja el ezt a szerelmes hímet.
És úgy tűnik, ha elúszik tőle, azt bátorításnak veszi.
Nehéz elfogadni a visszautasítást,
miután a fél bolygót átúszta azért, hogy ideérjen.
És most úgy tűnik, hogy a csalódottságát a borjún akarja kitölteni.
Próbálja lenyomni a víz alá, jó mélyre.
Végül a hím megérti a célzást.
Ideje, hogy a páros elinduljon észak felé.
Mióta három hónapja megérkezett,
a nőstény a testsúlyának egyharmadát elvesztette.
Most meg kell kezdenie a hosszú utat vissza a táplálkozóhelyre.
A borjúnak szerencsére lesz szüksége az nagy utazáshoz.
Háromból egy szürke bálna borjú
sosem érkezik meg az úti céljához.
ATLANTI-ÓCEÁN EGYENLÍTŐ
A Föld tengelyferdesége az oka minden vándorlásnak.
De még az Egyenlítőnél is, ahol a dőlésnek nincs szezonális hatása,
vannak olyan állatok, amelyek folyamatosan mozgásban vannak.
Vándorhangyák.
Mindennap lefutnak egy emberi maratonnak megfelelő távot,
hogy táplálékot gyűjtsenek.
Ezek a hangyák más rovarok lárváinak megszerzésére szakosodtak.
A zsákmányt cipelő dolgozóknak
a többiek úgy segítenek átkelni az avarban levő réseken,
hogy élő hidakat képeznek.
Feromonnyomok vezetik őket az ideiglenes székhelyükre.
Egy bivak.
Kizárólag a hangyák saját testéből épített fészek.
Emögött az élő fal mögött
rejtőzik a kolónia irányítóközpontja,
a királynő és legifjabb ivadékai.
Az egész fészek itt lógott az elmúlt két hétben.
De ez hamarosan megváltozik.
Leszáll az éj,
és a jelzés tovagyűrűzik a kolónián.
Egy kémiai jel a fészek mélyéről.
Az üzenet világos.
Ideje indulni.
Ezeknek a kis rovaroknak hatalmas az étvágyuk.
Miután felfaltak minden élő zsákmányt a környéken,
most új táplálkozóhelyet kell találniuk.
Az egyik fő táplálékutat követve
a dolgozók szállítják az újonnan kikelt lárvákat…
a míg a katonák őrzik a szárnyakat.
Akár félmillió hangya is lehet ebben a kolóniában,
de egyet sem hagynak hátra.
Az ok, amiért a sötétség leple alatt haladnak,
máris világossá válik.
Maga a királynő is útra kelt.
Nagyobb, mint közülük bármelyik.
Az elmúlt két hét során
nagyjából percenként rakott le egy petét,
ezért nem tudott utazni.
Most, hogy szaporodási feladatait átmenetileg felfüggesztették,
ő is az új vadászterületre költözhet.
Ez az egyetlen alkalom, amikor a szabadban látható.
És a királynő nem az egyetlen fontos utazó a seregben.
Ritka, csak néhány évente előforduló esemény,
hogy dolgozók által cipelt hatalmas lárvák is megjelennek.
Ezek a fiatal hímek és a leendő királynők.
Hamarosan elhagyják ezt a kolóniát, és létrehozzák saját dinasztiáikat.
Mielőtt újra felkel a nap, a sereg letáborozik.
Minden este tovább haladnak, amíg egy új vadászterületre nem érnek.
Addigra a királynő készen áll arra, hogy még több petét rakjon,
és még több dolgozóval bővítse a birodalmát.
ÁPRILIS
ÉSZAK-CSENDES-ÓCEÁN
Odafent, északon
a szürke bálna és a borja
már négy hete járja eposzba illő vándorútját.
Elindulásuk óta a borjú több mint 1000 kilót hízott,
de az anyja már hónapok óta nem evett.
És még sok vízen kell átkelniük,
mielőtt nekiláthat a lakomának a Bering-tengeren.
A part közelében haladnak, vizuális jelek alapján tájékozódnak.
Az anya sokszor megtette már ezt az utat az elmúlt 30 évben,
és sok minden megváltozott az első útja óta.
Mégsem vonul félre az emberek figyelő tekintete elől.
És úgy tűnik, a borjú kifejezetten élvezi a rivaldafényt.
A zsúfolt kaliforniai part mintha millió mérföldnyire lenne
védett mexikói öblüktől.
De innentől kezdve csak egyre nagyobb lesz a forgalom.
Hamarosan eljutnak Los Angeles kikötőjéhez,
amely a legnagyobb Észak-Amerikában.
Évente közel 2000 hajó fordul meg ott.
Az állandó motorzaj megzavarja a víz alatti hangvilágot,
a bálnák tájékozódó képességét, és növeli az ütközés kockázatát.
Minden évben rengeteg bálna veszti életét hajóval történő ütközés miatt.
Ez a szürke bálna
a balszerencsések közé tartozik.
Az anya és borjú sikeresen elkerülte a legforgalmasabb hajóutakat.
De az út legveszélyesebb része csak most következik.
A Monterey-öböl.
Harmincöt kilométernyi nyílt vízfelület.
Ha a part közelében maradnak, sok értékes időt veszítenének.
Ezért kivezeti borját az öböl mély vizébe.
De nagy kockázatot vállal.
Tudja, mi ólálkodik odakint.
Lopakodó üzemmódba vált,
szünetelteti szokásos hangjelzéseit,
és a lehető legritkábban emelkedik a felszínre.
Gyilkos bálnák.
Kardszárnyú delfinek.
Jól ismerik ezeket a vizeket,
és most vadásznak.
Felfedezték az anyát és a borjút.
Egy felnőtt szürke bálna tízszer annyit nyom, mint egy orka,
és félelmetes ellenfél lehet.
Tehát a támadók óvatosan köröznek, a megfelelő alkalomra várva.
Nem ő kell nekik.
Hanem a borja.
Felúsznak a hátára, és a víz alá nyomják,
megpróbálják megfojtani.
Ám anyja segítségével
a borjú túléli az első támadást.
De megsérült.
És a támadók most erősítést hívnak.
Egy hatalmas, öttonnás hím.
Az extra erő segítségével
a gyilkos bálnák elsöprő támadást indítanak.
Az anyabálna nem tud mit tenni.
Teljes erőből nekirontanak a borjúnak,
olyan, mintha egy busz gázolná el.
A következmény elkerülhetetlen.
Ennek az anyának egyedül kell folytatnia az útját.
Sok állatnál
mindent felülír a vándorlás ösztöne,
minden veszély ellenére.
De minden egyes tragédiával végződő utazásra
sok-sok millió olyan jut, amely sikeresen célba ér.
Lehetővé téve, hogy éljenek a jobb körülményekkel
és új lehetőségekkel.
És ezek a vándorlások mások számára is létfontosságúak.
Mára azonban teljesen megváltoztattuk a bolygót.
Elvágjuk az ősi útvonalakat…
és még a Föld legfélreesőbb szegleteire is hatással vagyunk.
De van remény.
Ma már többet tudunk ezekről az utazásokról, mint valaha.
És a segítségünkkel
sok állat képes legyőzni modern világunk kihívásait.
Azért, hogy bolygónk egészséges maradjon, meg kell őriznünk a mozgás szabadságát.
És ha hagyjuk,
minden egyes állat létfontosságú utazásai
még sok éven át folytatódhatnak.
A feliratot fordította: Kwaysser Erika