I 2021
så verden på at en familie ville kinesiske elefanter sov,
utslitt etter en episk reise på 400 kilometer.
Tvunget bort fra sine forfedres skoger av den verste tørken som er registrert,
hadde familien begynt å lete etter et nytt hjem.
KINA
Etter å ha reist gjennom enorme jordbruksområder,
var det ingen tegn til at de skulle stoppe.
Men det de gjorde, overrasket alle.
De gikk under en motorvei med fem filer,
og de nærmet seg byen Kunming.
Etter noen dager hadde elefantene nådd bygrensen.
Og de havnet raskt i en skremmende ny verden.
Redd og desorientert…
…hadde ikke familien annet valg
enn å snu og ta fatt på den lange reisen hjem.
Utrolig nok, til tross for skadene de forårsaket,
ble elefantene ikke bare tolerert, men også hjulpet av innbyggerne.
De ga flere hundre tusen dollar for å hjelpe dem trygt hjem.
Etter nesten to år
og en reise på over 1000 kilometer,
kom den slitne flokken tilbake til skogene i sør,
der tørken hadde gitt seg.
Mot alle odds
fikk denne delen av familiens historie en lykkelig slutt.
Men den viser at når dyr står ovenfor dramatiske endringer,
kan trangen til å flytte bli overveldende.
OUR PLANET – VÅR UTROLIGE VERDEN
KAPITTEL 4: FRIHET TIL Å STREIFE
JANUAR
Planeten vår, som reiser rundt sola, er skråstilt.
Og i januar
betyr det at det er sommer i sør.
WEDDELLHAVET
Men på verdens bunn er det ikke alltid at det er åpenbart.
Selv på sommerens varmeste
når temperaturen i Antarktis så vidt over frysepunktet.
Men med dagslys døgnet rundt
er det akkurat varmt nok til å smelte havisen rundt kontinentet.
Og det er viktig for bøylepingviner
som må nå land for å pare seg.
De siste ukene har livet deres handlet om
en 30 kilometer lang daglig pendling
til fôringsplassene deres til sjøs.
Nå har de fulle mager og er på tur tilbake til kyllingene sine.
Etter en dag i vannet
tar det litt tid å gjenvinne balansen på land.
Bøylepingviner trenger steiner uten is
for å legge egg og oppdra ungene sine.
Så innspurten er ofte en vagging i oppoverbakke
til de forrevne klippetoppene.
Kyllingene deres klekket for åtte uker siden og er nesten voksne.
I Antarktis' korte sommer
er de i rute til å dra før vinteren kommer tilbake.
Jo mer lubben kyllingen er, jo mer mat krever den.
Og noen foreldre virker motvillige til å gi dem det de ønsker.
Men det er verdi i denne oppførselen.
Ved å få kyllinger til å jobbe for maten,
kan de voksne vurdere deres styrke…
…utholdenhet
og koordinasjon.
Utsiktene til mat lokker kyllingene ned til vannet.
Men ikke helt uti det.
Det ser ut til at selv for en pingvin
krever det første skrittet ut i det kalde vannet litt mot.
Men om én av dem fører an,
følger de andre etter.
Grunne, skjermede bassenger er en trygg måte å teste den vanntette pelsen på.
Og med så korte somre som her
vil de trenge dem snart.
Snart
vil havet rundt Antarktis være dekket av is igjen.
Så de unge kyllingene må ut i åpent farvann nå om de skal få mat.
Men de er nervøse.
Og med god grunn.
Hvem vil dele vannet med en tre meter lang sjøleopard?
Og ikke bare én.
Men tre.
Som sin navnebror jakter de ved å ligge i bakhold.
Og bøylepingvin-kyllinger er et lett bytte.
Men uavhengig av faren
er pingvinenes trang til å spise stor.
Bøylepingviner er verdens raskeste pingviner.
Om de klarer å ikke bli tatt i et bakholdsangrep, har de en sjanse.
De unge pingvinene holder sammen for sikkerhets skyld.
Men i forvirringen blir en kylling adskilt fra de andre.
Nå er det én mot én.
Pingvinens eneste håp
er å stole på sin smidighet og utholdenhet.
Jo lenger jakten pågår, dess bedre sjanse har den.
Denne veldig heldige pingvinen kan nå gjenforenes med de andre.
Og det åpne havet venter.
FEBRUAR
I februar
peker planetens nordligste punkt bort fra sola.
Så midtvinters i arktiske strøk
er det så og si alltid mørkt,
og det eneste lyset er nordlyset.
Disse himmelske lysshowene skapes
ved at elektrisk ladde partikler fra sola kolliderer med jordas magnetfelt.
Det er nå utallige dyr tar fatt på sine lange reiser
til disse nordlige regionene.
Fem tusen kilometer lenger sør
har snøgjessene akkurat startet på sitt årlige trekk.
Ledet an av de mer erfarne voksne
følger de snøsmeltingen der den sprer seg nordover.
Og de flyr fra Mexicogolfen
til hekkestedene sine i arktiske strøk.
De vil nå tundraen
akkurat når de lange sommerdagene skaper de perfekte forholdene
for å oppfostre kyllingene deres.
De bruker naturlige landemerker, som innsjøer og elver,
for å forhindre at de havner ute av kurs.
Men i dag
er verdenen under dem veldig ulik
den forfedrene deres fløy over.
Der det en gang var endeløse savanner,
er det nå industrialiserte jordbruksområder.
Men det trenger ikke å være negativt for gjessene.
For å nå arktiske strøk,
må flokkene jevnlig fylle på med energi underveis,
så markene som brukes til å bake Amerikas brød
har blitt viktige stoppesteder.
Denne nesten endeløse tilgangen på mat
har gjort at snøgås-bestanden
har doblet seg de siste 50 årene.
Men det koster å bli en av verdens mest individrike gåseart.
Ikke alt i denne moderne verdenen er som det ser ut til.
En kvart million av dem skytes hvert år.
MEXICOGOLFEN
Snøgjess er utsatt for jegere
langs mye av ruten sin.
Men inneklemt mellom to av Amerikas trekkruter
ligger et våtmarksområde der de er beskyttet.
Loess Bluffs i Missouri.
Det er et av de viktigste stoppestedene
på deres lange reise nordover.
Hvor lenge de blir, avhenger av været.
I februar kan iskalde vinder som blåser fra arktiske strøk
forårsake plutselige temperaturfall.
Og om det er iskaldt her,
er forholdene mye verre dit de skal.
Så foreløpig er alle flyturer nordover satt på pause.
De er kanskje snøgjess,
men de er visst utenfor sitt element på isen.
Når det er is nærmest land,
samles fuglene i midten.
Jo flere gjess, jo mindre plass å bevege seg på.
Og det passer en annen besøkende godt.
Hvithodehavørner kommer hit
fra hele Nord-Amerika.
Og de planlegger ankomsten så de kommer samtidig som snøgjessene.
Gjessene er altfor store til å bli tatt under flyving,
så ørnene bruker en annen jaktstrategi.
De flyr mot flokken og skremmer fuglene opp i lufta.
Jo tettere gjessene er stuet sammen, dess bedre er det for ørnene.
I panikken som oppstår, kolliderer gjessene med hverandre,
og de knekker lemmer.
Skadde fugler blir etterlatt på isen
eller ute av stand til å rømme i vannet.
Alle vil forbli sårbare så lenge denne kulden varer,
og det videre trekket er enda blokkert av is og snø.
I de arktiske strøk begynner sola så smått å bli sterkere.
Men i slutten av februar kan solstrålene knapt ses over horisonten.
Under slike golde forhold er det lite å spise,
og de fleste dyr trekker sørover eller tar seg en pause fra alt sammen.
Men denne gjør ingen av delene.
En gaupe, verdens nordligste kattedyr.
Den er godt beskyttet fra kulda, så den drar ingen steder.
Men den må kanskje reise over store avstander for å finne mat.
Én av dem ble observert,
og den gikk over 3000 kilometer på bare ett år,
lenger enn noen trodde var mulig.
NORD-STILLEHAVET
Dette kattedyret spiser nesten bare én type byttedyr.
Og nå er det få av dem her.
Snøskoharer.
Å finne en er bare halve utfordringen.
Gauper må spise med noen dagers mellomrom,
så letingen tar aldri slutt.
Han har flaks.
Han har oppdaget en annen duft.
Haren demper uroen
og stoler på kamuflasjen sin.
Gaupen kan ikke løpe fortere enn byttet over lang avstand,
så han må komme nært.
Endelig et måltid.
MARS
Når jordas nordlige halvkule igjen heller mot sola,
og dermed gir mars lengre dager,
starter prærieantilopene sin årlige vandring.
Reisen deres tar dem fra de snødekte slettene i sørlige Wyoming
til de frodige dalene i Rocky Mountains,
der de vil føde ungene sine.
Men i dag er det umulig å kjenne igjen ruten.
De må først og fremst finne veien gjennom olje- og gassfelter.
En hann tar sjansen.
Prærieantiloper er forsiktige,
spesielt når de møter mennesker.
Alt vel så langt.
Så var det resten av flokken.
Kjør!
I løpet av de neste par månedene
vil de reise 200 kilometer
for å nå området der de kalver i nord.
En reise som blir mer utfordrende for hvert år.
Gjerder satt opp for å holde buskap inne
er like effektive til å holde prærieantiloper ute.
Men dette er ruten forfedrene deres tok,
så de forserer dem.
Nylig krysset en prærieantilope nesten 150 gjerder
på sin vandring mot nord.
Men prærieantiloper og piggtråd
kan være en dårlig kombinasjon.
Og gjerder er langt fra det eneste problemet.
Enda farligere er motorveiene som nå krysser ruten deres.
De er kanskje Amerikas raskeste landdyr…
…men de kan ikke alltid unngå en bil.
Forandringene de siste 200 årene
har redusert bestanden av prærieantilope med over 90 prosent.
Men det finnes noen gode nyheter.
Prærieantilopenes lojalitet til forfedrenes ruter
har gjort det mulig å bygge broer på viktige krysningspunkter,
og det har nesten fått slutt på trafikkdøden i området.
Mens flokken fortsetter nordover, når de det virkelige ville vesten.
Her vil de møte hinder som ikke er menneskeskapte,
men laget av naturen.
Snøen smelter nå,
noe som viser dem at de er i rute til å nå kalvestedene sine
akkurat i tide til å føde der.
Men sesongmessige endringer gir også problemer.
Foran dem ligger Wyomings Gros Ventre River overfylt av smeltevann.
Prærieantilopene må krysse den for å komme frem,
men de virker nervøse.
Ikke for elva i seg selv,
men for rovdyr som kan gjemme seg på motsatt side.
I vannet
betyr farten deres på land lite.
Men rovdyr, som ulver og pumaer,
har blitt jaktet på til randen av utryddelse,
så sjansen for et angrep her er liten.
Men det vet ikke prærieantilopene.
Det lønner seg å være forsiktig.
Det har fått dem så langt.
Flere uker etter at de dro,
når de endelig frem til yngleplassen sin,
de fruktbare dalene i Rocky Mountains.
NORD-STILLEHAVET
Halvøya Baja i Mexico
opplever ikke kalde vintre som i nord.
Så de milde temperaturene i havet på denne tiden av året
gjør det til et utmerket feriested
for en av verdens fremste langdistansereisende.
Gråhval.
Det er midt i mars,
og denne hunnen fødte her for seks uker siden.
Det beskyttede vannet er varmt og fritt for rovdyr.
Det er et flott barnerom.
Men slik perfeksjon har sin pris.
Det finnes ikke noe mat til moren her, og hun har vært her siden desember.
Så med én gang kalven er sterk nok,
vil hun føre ham 8000 kilometer mot nord
til fôrplassene deres i Beringhavet utenfor Alaska,
den lengste vandringen noe pattedyr foretar.
Heldigvis vokser ungen hennes fort.
Med næring fra over 200 liter melk per dag
er den ett tonn tunge babyen full av energi.
Heldigvis vet mor hvor han kan få ut litt energi.
Og det er her.
En grunn sandbanke midt i lagunen.
Og det er helt klart her det skjer.
Når tidevannet kommer inn over den grunne banken,
skapes en svak strøm
som tiltrekker seg hvaler fra hele lagunen.
Det er kalvens første møte med hvalsamfunnet.
Og han virker litt sjenert.
Best å holde seg nær mor.
Sandbanken er et fint sted
å øve på svømmeferdighetene han vil trenge til den lange reisen nordover.
Maneter bæres med strømmen,
men han svømmer mot den.
Som en tredemølle under vann brukes den for å trene opp utholdenheten.
Hvert år vandrer over 1000 gråhvaler til denne ene lagunen.
Men ikke alle er hunner med kalver.
Mange er store hanner som tar den lange turen hit
i håp om å finne en partner.
Hunner med barn er absolutt ikke interessert,
men det stopper ikke denne amorøse hannen.
Og at hun svømmer unna, oppmuntrer ham visst bare.
Avvisning er vanskelig å takle
når du har reist over halve planeten for å være her.
Og nå ser han ut til å la frustrasjonen sin gå ut over kalven.
Han tvinger ham ned, bort fra overflaten.
Endelig tar hannen hintet.
Det er på tide at duoen drar nordover.
Fra hun kom for tre måneder siden,
har hunnen mistet en tredjedel av kroppsvekten.
Så nå må hun begynne på den lange turen til fôringsplassen igjen.
Ungen hennes trenger flaks for å klare reisen.
Én av tre gråhvalkalver
når aldri målet sitt.
ATLANTERHAVET EKVATOR
Jordas helning er ansvarlig for alle vandringer.
Men selv ved ekvator, der helningen gir små sesongmessige utslag,
er det noen dyr som alltid er i bevegelse.
Vandremaur.
Hver dag løper hver av dem det som tilsvarer en menneskelig maraton
for å samle mat.
Disse maurene spesialiserer seg på å fange larvene til andre insekter.
Arbeidere søkklastet med bytte
hjelpes over mellomrom i plantematerialet av de andre,
som danner levende broer.
Spor av feromoner fører dem til deres midlertidige hovedkvarter.
En bivuakk.
Et rede som utelukkende består av maurenes egne kropper.
Skjult bak denne levende veggen
ligger koloniens kontrollsenter,
dronningen og hennes nyeste unger.
Hele bivuakken har hengt her de siste to ukene.
Men det er i ferd med å endre seg.
Dag blir til natt,
og signalet sprer seg gjennom kolonien.
Et kjemisk signal fra dypt inne i bivuakken.
Budskapet er klart.
Det er på tide å bevege seg.
Disse små insektene har stor appetitt.
Nå har de rensket skogen rundt for levende bytte,
så da må de flytte på seg for å finne nye fôringsplasser.
De følger en av de viktigste stiene for å finne mat,
og arbeiderne transporterer nyklekkede larver…
…mens soldater vokter flankene.
Det kan være så mange som en halv million maur i denne kolonien,
og ingen etterlates.
Grunnen til at de går i mørket
blir nå åpenbar.
Dronningen selv er i bevegelse.
Hun er større enn noen andre.
Og de siste to ukene
har hun lagt et egg omtrent hvert minutt,
så hun har ikke kunnet reise.
Nå som hun har pause fra eggleggingen,
kan hun forflytte seg til nye jaktmarker.
Dette er den eneste gangen hun er synlig ute i det fri.
Og dronningen er ikke gruppens eneste viktige reisende.
I et sjeldent tilfelle, som bare skjer med noen års mellomrom,
dukker enorme larver opp, og de bæres av arbeiderne.
Dette er de unge hannene og fremtidige dronningene
som snart vil forlate kolonien og etablere sine egne dynastier.
Før dagslyset er tilbake, slår maurene leir.
De vil fortsette å reise hver natt til de når nye jaktmarker.
Innen da vil dronningen være klar til å legge flere egg
og legge til flere arbeidere i imperiet sitt.
NORD-STILLEHAVET
Tilbake i nord
er gråhval-moren og kalven hennes
fire uker inn i sin episke vandring.
Siden de dro, har ungen lagt på seg over 1000 kilo,
men moren har ikke spist på månedsvis.
Og det er fortsatt mye hav å krysse
før hun kan ta for seg av banketten i Beringhavet.
De holder seg nær kysten og følger visuelle signaler.
Hun har tatt denne turen mange ganger de siste 30 årene,
og mye har endret seg siden hennes første tur.
Men hun er ikke redd for oppmerksomhet fra mennesker.
Og kalven ser ut til å sette pris på å være i rampelyset.
Den overfylte kysten av California virker som en annen verden
enn deres beskyttede bukt i Mexico.
Og det blir bare enda travlere fra nå av.
Snart når duoen Los Angeles' havn,
Nord-Amerikas største.
Den tar imot nesten 2000 skip årlig.
Den konstante motorstøyen forstyrrer lydbildet under vann,
noe som gjør hvalene desorienterte, og det øker risikoen for en kollisjon.
Flere titalls hvaler dør årlig i kollisjoner med skip i disse farvannene.
Denne gråhvalen
var en av de uheldige.
Mor og kalv har unngått de travleste skipsrutene.
Men den farligste delen av turen ligger rett foran dem.
Monterey Bay.
Trettifem kilometer med åpent vann.
Å holde seg nær kysten her ville kostet dyrebar tid.
Så hun leder kalven over det dype vannet i bukten.
Men det er en risiko.
Hun vet hva som er der ute.
Hun skrur av kommunikasjonen,
stopper de jevnlige kontaktropene
og går opp til overflaten så sjelden som mulig.
Spekkhoggere.
Staurkval.
De kjenner farvannene godt,
og de er på jakt.
Mor og kalv er oppdaget.
En voksen gråhval veier ti ganger så mye som en spekkhogger
og kan være en formidabel motstander.
Så flokken sirkler forsiktig og leter etter en mulighet.
De vil ikke ha henne.
De vil ha kalven hennes.
De kaster seg opp på ryggen hans og tvinger ham under vann
i et forsøk på å drukne ham.
Med hjelp fra moren
har han overlevd sitt første angrep.
Men han er såret.
Og nå kaller flokken inn forsterkninger.
En massiv hann på fem tonn.
Styrket av denne ekstra muskelkraften angriper spekkhoggerne med alt de har.
Det er lite moren kan gjøre.
Når de treffer med full styrke,
er det som å bli truffet av en buss.
Utfallet er uunngåelig.
Denne moren må fortsette reisen alene.
For mange dyr
er instinktet for å forflytte seg overveldende,
på tross av farene.
Men for hver tur som ender i tragedie,
når utallige millioner målene sine.
Og der kan de høste fordelene av bedre forhold
og nye muligheter.
Og disse vandringene er avgjørende for andre også.
Men nå har vi forandret planeten.
Vi har sperret av eldgamle ruter…
…og påvirket selv de mest avsidesliggende stedene på jorda.
Men det finnes håp.
Vi vet mer om disse reisene enn noensinne.
Og med vår hjelp
er det nå mange dyr som takler utfordringene i vår moderne verden.
For en sunn planet der alt henger sammen, må vi beholde friheten til å streife.
Og hvis vi gjør det,
vil de avgjørende vandringene til alle dyrene fortsette i mange år.
Tekst: Susanne Katrine Høyersten