‎În 2021,
‎lumea privea cum o familie ‎de elefanți sălbatici chinezi dormea,
‎extenuată după o călătorie formidabilă ‎de 400 de kilometri.
‎Gonită din pădurile lor ancestrale
‎de cea mai rea secetă din istorie,
‎familia plecase ‎în căutarea unui cămin nou.
‎După ce au trecut ‎prin fâșii imense de terenuri agricole,
‎încă nu dădeau semne că s-ar opri.
‎Dar ce au făcut în continuare ‎a surprins pe toată lumea.
‎Trecând pe sub o autostradă ‎cu cinci benzi,
‎familia s-a apropiat de orașul Kunming.
‎În câteva zile, elefanții ajunseseră ‎la marginea orașului.
‎Și s-au pomenit deodată ‎într-o lume nouă și înfricoșătoare.
‎Speriată și dezorientată,
‎singura opțiune a familiei
‎a fost să facă stânga-mprejur ‎și să înceapă lungul marș spre casă.
‎Neașteptat, în ciuda daunelor ‎pe care le-au cauzat,
‎localnicii nu numai că au tolerat ‎elefanții, ci i-au și ajutat,
‎cheltuind sute de mii de dolari ‎pentru întoarcerea lor cu bine acasă.
‎După aproape doi ani
‎și un drum de peste 1.000 de kilometri,
‎caravana ostenită a ajuns ‎înapoi în pădurile sudice
‎unde seceta se domolise.
‎Contrar așteptărilor,
‎această parte a poveștii familiei ‎a avut un final fericit.
‎Dar a arătat că, atunci când animalele ‎înfruntă schimbări dramatice,
‎imboldul plecării ‎se poate dovedi copleșitor.
‎PLANETA NOASTRĂ II
‎CAPITOLUL 4: LIBERTATEA DE A CUTREIERA
‎IANUARIE
‎Planeta noastră, în călătoria sa ‎în jurul Soarelui, este înclinată.
‎Și, în ianuarie,
‎înseamnă că în extremitatea sudică e vară.
‎MAREA WEDDELL
‎Deși, la baza lumii, ‎nu e totdeauna clar acest lucru.
‎Chiar și în toiul verii,
‎temperaturile din Antarctica ‎abia depășesc limita înghețului.
‎Dar, cu 24 de ore de lumină solară,
‎e destulă căldură cât să se topească ‎gheața marină din jurul continentului.
‎Iar asta contează pentru pinguinii-papu,
‎care trebuie să ajungă pe uscat ‎pentru a se reproduce.
‎De câteva săptămâni, viața lor e guvernată
‎de o navetă zilnică de 30 de kilometri
‎la zona lor de alimentare din ocean.
‎Acum, cu burticile pline, ‎fac cale întoarsă la pui.
‎După o zi în apă,
‎durează puțin ‎până să-și recapete echilibrul pe uscat.
‎Pinguinilor-papu le trebuie ‎stânci dezghețate
‎unde să depună ouăle ‎și să-și crească progeniturile.
‎Așa că etapa finală adesea constă ‎într-un urcuș dificil
‎pe stâncile măturate de vânt.
‎Puii, eclozați acum opt săptămâni, ‎sunt deja dezvoltați deplin.
‎În vara scurtă a Antarcticii,
‎vor pune la timp pene pe ei ‎până la întoarcerea iernii.
‎Cu cât e mai dolofan puiul, ‎cu atât vrea mai multă mâncare.
‎Iar unii părinți nu par dornici ‎să-i facă pe plac.
‎Dar un atare comportament are avantaje.
‎Obligându-și puii ‎să trudească pentru hrană,
‎adulții pot să le evalueze rezistența…
‎tenacitatea
‎și coordonarea.
‎Perspectiva mâncării atrage puii ‎să coboare la apă.
‎Dar nu neapărat să intre în ea.
‎Se pare că, până și pentru un pinguin,
‎primul pas în apa rece ‎necesită un dram de curaj.
‎Dar e suficient să ia unul inițiativa
‎și îl urmează și ceilalți.
‎În ochiurile cu apă mică, își probează ‎în siguranță hainele impermeabile.
‎Iar verile fiind atât de scurte aici,
‎vor avea nevoie de ele în scurt timp.
‎Nu peste mult timp,
‎marea din jurul Antarcticii ‎va fi din nou acoperită de gheață.
‎Deci puii trebuie să se avânte în apă acum ‎dacă vor să se hrănească.
‎Dar sunt agitați.
‎Și pe bună dreptate.
‎Cine vrea să împartă apa ‎cu un leopard de mare de trei metri?
‎Și nu numai unul.
‎Ci trei.
‎După cum îi trădează numele, ‎vânează surprinzându-și prada.
‎Iar pinguinii-papu pui sunt ținte facile.
‎Dar, indiferent de pericol,
‎pinguinii trebuie să se hrănească urgent.
‎Pinguinii-papu sunt ‎cei mai rapizi pinguini din lume.
‎Dacă reușesc să evite o ambuscadă, ‎au o șansă.
‎Tinerii pinguini țin aproape ‎pentru a fi în siguranță.
‎Dar, în zăpăceala iscată, ‎un pui se separă de grup.
‎Acum e care pe care.
‎Singura lui speranță
‎e să se bazeze ‎pe marea sa agilitate și tenacitate.
‎Așadar, cu cât e mai lungă urmărirea, ‎cu atât are șanse mai mari.
‎Acest tânăr pinguin foarte norocos ‎poate să li se alăture celorlalți.
‎Și largul oceanului așteaptă.
‎FEBRUARIE
‎În februarie,
‎extremitatea nordică a planetei ‎se îndepărtează de Soare.
‎Drept urmare, în toiul iernii arctice
‎întunericul e aproape continuu,
‎singura lumină venind de la auroră.
‎Aceste năluci eterice sunt create
‎în timp ce particulele încărcate electric ‎de la Soare se ciocnesc
‎de câmpul magnetic al Pământului.
‎Acesta e momentul când nenumărate animale ‎își încep lungul lor drum
‎spre regiunile nordice.
‎La 5.000 de kilometri spre sud,
‎gâștele de zăpadă tocmai și-au început ‎migrația anuală.
‎Conduse de adulții ‎vârstnici experimentați,
‎zboară pe urma dezghețului ‎care se întinde spre nord.
‎Și zboară din Golful Mexic
‎până în zonele de reproducere din Arctica.
‎Vor ajunge la tundră
‎când zilele lungi de vară creează ‎condițiile perfecte
‎în care să își crească puii.
‎Folosesc repere naturale, ‎cum sunt lacurile și râurile,
‎ca să nu se abată de la curs.
‎Dar astăzi,
‎lumea de sub ei e foarte diferită
‎de cea deasupra căreia ‎zburau străbunele lor.
‎Unde erau odinioară savane nesfârșite,
‎acum sunt terenuri agrare industriale.
‎Dar acesta nu este neapărat ‎un lucru rău pentru gâște.
‎Ca să ajungă în Arctica,
‎stolurile trebuie ‎să se realimenteze regulat pe drum,
‎deci câmpiile grânarului Americii
‎au devenit popasuri vitale.
‎Această rezervă de hrană ‎aproape nesfârșită
‎a însemnat că populația gâștelor de zăpadă
‎s-a dublat în ultimii 50 de ani.
‎Dar, ca să ajungi printre cele mai mari ‎populații de gâște, trebuie să plătești.
‎Nu toate lucrurile din lumea modernă ‎sunt ceea ce par.
‎În fiecare an, 250.000 sunt împușcate.
‎GOLFUL MEXIC
‎Gâștele de zăpadă trebuie ‎să înfrunte vânătorii
‎pe o mare parte a traseului lor.
‎Dar între două dintre culoarele aeriene ‎ale păsărilor migratoare din America
‎se află o zonă umedă unde sunt protejate.
‎Loess Bluffs, Missouri.
‎E printre cele mai importante popasuri
‎din lungul lor drum spre nord.
‎Cât vor rămâne depinde de vreme.
‎În februarie, vânturile înghețate ‎ce bat dinspre Arctica
‎pot provoca scăderea bruscă ‎a temperaturii.
‎Și, dacă aici e frig,
‎condițiile vor fi mult mai rele ‎la destinația lor.
‎Drept urmare, deocamdată, ‎se suspendă toate zborurile spre nord.
‎Or fi ele gâște de zăpadă,
‎dar nu par să se simtă bine pe gheață.
‎Cu marginile lacului înghețate,
‎păsările se concentrează în centru.
‎Cu cât mai mare aglomerația, ‎cu atât mai mic spațiul de manevră.
‎Ceea ce îi convine altui vizitator.
‎Acvilele cu cap alb vin aici
‎din America de Nord.
‎Și își cronometrează sosirea ‎să coincidă cu cea a gâștelor de zăpadă.
‎Gâștele sunt mult prea mari ‎ca să le înșface din zbor,
‎așa că acvilele aplică ‎altă strategie de vânătoare.
‎Zburând spre stol, sperie păsările ‎și le fac să-și ia zborul.
‎Cu cât mai înghesuite gâștele, ‎cu atât mai bine pentru vulturi.
‎Intrate în panică, ‎gâștele se ciocnesc între ele
‎și își rup membrele.
‎Păsările rănite ‎sunt lăsate de izbeliște pe gheață
‎sau fără să poată evada pe sub apă.
‎Toate vor rămâne vulnerabile ‎cât timp durează episodul de vreme rece.
‎Restul migrației lor e încă blocat ‎de gheață și zăpadă.
‎În Arctica, soarele începe încet ‎să prindă putere.
‎Dar, la sfârșit de februarie, ‎abia i se zăresc razele la orizont.
‎Pe un asemenea ger, e hrană puțină
‎și majoritatea animalelor se retrag în sud
‎sau încetează orice activitate.
‎Dar acesta nu face nici una, nici alta.
‎Un râs, cea mai nordică felină din lume.
‎E protejat bine de frig, ‎așa că nu se retrage.
‎Dar ar putea fi nevoit ‎să parcurgă distanțe imense după hrană.
‎Unul a fost înregistrat
‎a fi mers peste 3.000 de kilometri ‎doar într-un an,
‎mai departe decât se credea posibil.
‎OCEANUL PACIFIC DE NORD
‎Felina aceasta se bazează aproape ‎în întregime pe un singur tip de pradă.
‎Iar acum, sunt foarte puțini prin preajmă.
‎Iepurii de zăpadă.
‎Zărirea unuia e ‎doar o jumătate a problemei.
‎Râsul trebuie să mănânce ‎odată la câteva zile,
‎deci trebuie să caute neîncetat.
‎Norocul îi surâde.
‎A adulmecat altă urmă.
‎Iepurele își păstrează cumpătul
‎și se încrede în camuflaj.
‎Râsul nu poate să își întreacă prada ‎à la longue,
‎așa că trebuie să se apropie.
‎În sfârșit, o masă!
‎MARTIE
‎Pe măsură ce emisfera nordică ‎a Pământului se înclină spre soare,
‎aducând zilele mai lungi ale lui martie,
‎antilocaprele americane își încep ‎migrația anuală.
‎Drumul le va purta din câmpiile înzăpezite ‎din sudul Wyomingului
‎în văile luxuriante ale Munților Stâncoși,
‎unde vor făta.
‎Dar azi, drumul lor atât s-a schimbat ‎încât a devenit de nerecunoscut.
‎Pentru început, trebuie să treacă cumva ‎prin câmpuri petroliere și gazifere.
‎Un mascul își încearcă norocul.
‎Antilocaprele sunt precaute,
‎mai ales când întâlnesc oameni.
‎Până acum, toate bune.
‎Acum urmează restul turmei.
‎Și… start!
‎MUNȚII STÂNCOȘI
‎În următoarele două luni, ‎vor călători 200 de kilometri
‎ca să ajungă la zona de fătare din nord.
‎O călătorie care devine mai grea ‎de la un an la altul.
‎Gardurile menite să țină înăuntru vitele
‎țin la fel de eficace antilocaprele afară.
‎Dar aceasta e ruta ‎folosită de înaintașele lor,
‎așa că perseverează.
‎De curând, o antilocapră a trecut ‎de aproape 150 de garduri
‎în migrația sa spre nord.
‎Dar antilocaprele americane ‎și sârma ghimpată
‎pot fi o combinație nefericită.
‎Iar gardurile sunt departe ‎de a fi singura problemă.
‎Mai periculoase sunt autostrăzile ‎care le întretaie acum calea.
‎Or fi ele cel mai rapid animal terestru ‎din Americi…
‎dar nu pot evita mereu o mașină.
‎Schimbările pe care le-au adus ‎ultimii 200 de ani
‎au redus numărul antilocaprelor ‎cu peste 90%.
‎Dar există și o veste bună.
‎Loialitatea lor pentru rutele ancestrale
‎a făcut posibilă construirea unor pasaje ‎în punctele-cheie de traversare,
‎ceea ce a dus ‎aproape la eliminarea deceselor pe șosele.
‎Continuându-și drumul spre nord, ‎turma ajunge în adevăratul Vest Sălbatic.
‎Aici, nu trebuie să facă față ‎obstacolelor create de om,
‎ci celor naturale.
‎Zăpada se topește acum,
‎arătând că sunt în grafic ‎ca să ajungă la zona de fătare
‎la timp ca să procreeze acolo.
‎Dar schimbările sezoniere ‎aduc și probleme.
‎În față e râul Gros Ventre, umflat ‎de apa provenită din topirea gheții.
‎Antilocaprele trebuie să-l treacă ‎spre zona de înmulțire,
‎dar par agitate.
‎Nu din cauza râului,
‎ci a prădătoarelor ‎ce se pot ascunde pe malul opus.
‎În apă,
‎viteza lor pe uscat ‎nu va însemna mare lucru.
‎Dar prădătoarele, ca lupii și pumele,
‎au fost vânate până în pragul extincției,
‎deci riscul să atace aici e minim.
‎Doar că antilocaprele nu știu acest lucru.
‎Nu strică să fie totuși precaute.
‎Așa au ajuns până aici.
‎După câteva săptămâni de la plecare,
‎ajung, în sfârșit, ‎în zona lor de reproducere,
‎văile fertile ale Munților Stâncoși.
‎OCEANUL PACIFIC DE NORD
‎Peninsula Baja din Mexic
‎nu cunoaște iernile reci ale nordului.
‎Temperaturile blânde ale mării ‎din această perioadă a anului
‎fac din ea o tabără sezonieră excelentă
‎pentru unii din cei mai mari ‎călători de cursă lungă ai lumii.
‎Balenele cenușii.
‎E mijlocul lui martie
‎și, acum șase săptămâni, ‎această femelă a născut aici.
‎Apele adăpostite sunt calde ‎și libere de prădătoare.
‎E o creșă excelentă.
‎Dar o asemenea perfecțiune are un preț.
‎Nu există hrană pentru mamă, ‎care este aici din decembrie.
‎De îndată ce puiul va prinde ‎destulă putere,
‎îl va conduce 8.000 km spre nord
‎la zona în care se hrănesc, ‎în Marea Bering din Alaska,
‎cea mai mare migrație a unui mamifer.
‎Din fericire, cel mic crește repede.
‎Hrănit cu mai bine ‎de 200 de litri de lapte pe zi,
‎puiul de o tonă debordează de energie.
‎Noroc că mama știe exact locul ‎unde acesta poate să-și descarce energia.
‎Anume aici.
‎Un banc de nisip la mică adâncime ‎în mijlocul lagunei.
‎Și se vede limpede că e locul ideal.
‎Pe măsură ce mareea se rostogolește ‎peste banc,
‎creează un curent blând
‎care atrage balenele din lagună.
‎Puiul face cunoștință ‎cu societatea balenelor.
‎Și pare puțin cam timid.
‎Preferă să stea lângă mamă.
‎Bancul e un loc bun
‎să exerseze abilitățile de înot ‎necesare pentru lungul drum spre nord.
‎Meduzele sunt purtate de curent,
‎dar el înoată contra curentului.
‎Folosindu-l ca bandă de alergat ‎subacvatică să-și dezvolte puterea.
‎Peste o mie de balene cenușii ‎migrează anual în această lagună.
‎Dar nu toate sunt femele cu pui.
‎Multe sunt masculi mari ‎care fac lungul drum până aici
‎sperând să își găsească perechea.
‎Femelele cu pui nu sunt interesate,
‎dar acest mascul galant ‎nu se simte descurajat.
‎Îndepărtarea de el pare ‎doar să îl încurajeze.
‎E greu să accepți să fii respins
‎când ai parcurs jumătate de planetă ‎ca să ajungi aici.
‎Iar acum, pare să-și reverse frustrarea ‎asupra puiului,
‎împingându-l în jos, departe de suprafață.
‎În sfârșit, masculul pricepe aluzia.
‎E timpul ca cei doi să se îndrepte ‎spre nord.
‎De la sosirea de acum trei luni,
‎femela a pierdut o treime din greutate.
‎Acum trebuie să înceapă ‎lunga întoarcere spre zona de hrănire.
‎Puiul va avea nevoie de noroc ‎să termine drumul cu bine.
‎Unul din trei pui de balenă cenușie
‎nu ajunge la destinație.
‎OCEANUL ATLANTIC ‎ECUATOR
‎Înclinarea Pământului pune în mișcare ‎toate migrațiile.
‎Dar chiar și la ecuator, ‎unde înclinația are un efect sezonier mic,
‎unele animale sunt permanent în mișcare.
‎Furnicile-războinic.
‎Zi de zi, fiecare aleargă ‎echivalentul unui maraton uman
‎ca să adune mâncare.
‎Aceste furnici sunt specializate ‎în capturarea larvelor altor insecte.
‎Lucrătoarele încărcate cu prada
‎traversează litiera vegetală ‎cu ajutorul altora,
‎care formează punți vii.
‎Urmele de feromoni le conduc ‎la sediul temporar.
‎Un bivuac.
‎Un cuib construit în întregime ‎din trupurile furnicilor.
‎Ascuns după acest zid viu
‎se află centrul de comandă al coloniei,
‎regina și cele mai noi progenituri ale ei.
‎Întreg bivuacul atârnă aici ‎de două săptămâni.
‎Dar situația urmează să se schimbe.
‎Ziua se transformă în noapte
‎și un semnal străbate colonia.
‎Un semnal chimic ‎venit din inima bivuacului.
‎Mesajul e clar.
‎Trebuie să se miște.
‎Aceste insecte mici ‎au apetituri insațiabile.
‎După ce au golit pădurea din jur ‎de pradă vie,
‎acum trebuie să plece ‎să caute alte zone cu hrană.
‎De-a lungul uneia ‎dintre principalele rute de căutare,
‎lucrătoarele transportă ‎larvele nou-eclozate…
‎iar soldații păzesc flancurile.
‎Această colonie poate să aibă ‎o jumătate de milion de furnici
‎și niciuna nu va fi lăsată în urmă.
‎Motivul pentru care acționează ‎pe întuneric
‎devine acum clar.
‎Însăși regina e în mișcare.
‎E mai mare decât orice altă furnică.
‎Și, în ultimele două săptămâni, ‎a depus cam un ou pe minut,
‎neputând deci să se deplaseze.
‎Acum, cu îndatoririle reproductive ‎suspendate temporar,
‎poate să meargă ‎spre zone de vânătoare noi.
‎E singura dată ‎când poate să o vadă toată lumea.
‎Iar regina nu e ‎singurul călător important al armatei.
‎Într-un caz rar ‎care survine doar odată la câțiva ani,
‎apar larve supradimensionate, ‎purtate de lucrătoare.
‎Sunt tinerii masculi și viitoarele regine
‎care curând vor părăsi colonia ‎pentru a-și forma propriile dinastii.
‎Înainte să se facă lumină din nou, ‎armata campează.
‎Vor continua să meargă în fiecare noapte ‎până vor ajunge la altă zonă de vânătoare.
‎Atunci, regina va fi pregătită ‎să depună alte ouă
‎și să adauge alte lucrătoare ‎imperiului ei.
‎APRILIE
‎OCEANUL PACIFIC DE NORD
‎În nord,
‎balena cenușie și puiul ei
‎sunt într-a patra săptămână ‎a migrației lor epocale.
‎De la plecare, puiul a câștigat ‎peste 1.000 de kilograme,
‎dar mama nu a mâncat de câteva luni.
‎Și mai au mult de înotat prin ocean
‎până să își înceapă ospățul ‎în Marea Bering.
‎Țin aproape de coastă, ‎folosind repere vizuale pentru orientare.
‎Ea a făcut de multe ori acest drum ‎în ultimii 30 de ani,
‎și multe s-au schimbat ‎de la prima călătorie.
‎Însă nu se ferește de atenția oamenilor.
‎Iar puiului pare să-i placă mult ‎să fie în luminile rampei.
‎Coasta californiană aglomerată pare ‎să fie cu totul altfel
‎față de golful lor ferit din Mexic.
‎Iar de aici înainte, ‎va fi din ce în ce mai aglomerat.
‎Curând, cei doi ajung ‎în portul Los Angeles,
‎cel mai mare din America de Nord.
‎Aproape 2.000 de nave îl folosesc ‎în fiecare an.
‎Zgomotul de motoare constant perturbă ‎mediul acustic subacvatic,
‎dezorientând balenele ‎și sporind riscul de coliziune.
‎Nenumărate balene mor anual ‎lovite de nave în apele acestea.
‎Această balenă cenușie
‎a fost una dintre ghinioniste.
‎Mama și puiul au evitat ‎cele mai aglomerate rute maritime.
‎Dar cea mai periculoasă parte a călătoriei ‎e chiar în față.
‎Golful Monterey.
‎Treizeci și cinci de kilometri ‎de apă deschisă.
‎Dacă ar rămâne aproape de țărm aici, ‎ar pierde timp prețios.
‎Așa că își conduce puiul ‎prin apa adâncă a golfului.
‎Dar riscă.
‎Știe ce e în larg.
‎Intră în modul de camuflaj.
‎Întrerupe apelurile de contact regulate
‎și iese la suprafață ‎cât mai rar cu putință.
‎Orca.
‎Balenele ucigașe.
‎Cunosc bine apele acestea
‎și sunt la vânătoare.
‎Mama și puiul au fost descoperiți.
‎O cenușie adultă cântărește ‎de zece ori mai mult decât o orca
‎și poate fi un adversar redutabil.
‎Ca atare, grupul dă târcoale cu precauție, ‎așteptând o șansă.
‎Nu pe ea o vor.
‎Îi vor puiul.
‎Se ridică pe spatele lui ‎și îl împing sub apă,
‎încercând să-l înece.
‎Susținut de mamă,
‎a supraviețuit primului atac.
‎Dar a fost rănit.
‎Iar acum, grupul își cheamă întăririle.
‎Un mascul masiv de cinci tone.
‎Susținute de forța acestuia,
‎orca trec la un atac distrugător.
‎Mama nu poate face mare lucru.
‎La viteză maximă,
‎e lovit ca de autobuz.
‎Deznodământul e inevitabil.
‎Această mamă va trebui ‎să-și continue călătoria singură.
‎Pentru multe animale,
‎instinctul de a se mișca e copleșitor,
‎în ciuda pericolelor.
‎Dar, pentru fiecare călătorie ‎încheiată tragic,
‎nenumărate milioane ajung cu bine ‎la destinație.
‎Putând să se bucure ‎de răsplata unor condiții mai bune
‎și de oportunități noi.
‎Aceste migrații sunt cruciale ‎și pentru alții.
‎Totuși, am schimbat planeta.
‎Întrerupând rute ancestrale…
‎și afectând ‎până și cele mai izolate colțuri de lume.
‎Dar există speranță.
‎Știm mai multe ca niciodată ‎despre aceste călătorii.
‎Cu ajutorul nostru,
‎multe animale depășesc acum cu bine ‎obstacolele lumii noastre moderne.
‎Pentru o planetă sănătoasă și conectată, ‎trebuie să păstrăm libertatea mișcării.
‎Dacă o vom face,
‎călătoriile vitale ale fiecărui animal
‎vor continua mulți ani de acum înainte.
‎Subtitrarea: Andrei Albu