År 2021 såg hela världen på
när en familj av vilda kinesiska elefanter sov.
De var helt utmattade efter en episk resa på 400 kilometer.
De hade tvingats bort från sina förfäders skogar
av den värsta torkan i mannaminne.
Familjen hade gett sig av för att hitta ett nytt hem.
KINA
De hade vandrat genom stora jordbruksområden,
men de visade inga tecken på att de tänkte stanna.
Men vad de gjorde härnäst överraskade alla.
De passerade under en femfilig motorväg och närmade sig staden Kunming.
Inom några dagar hade elefanterna nått fram till staden.
De insåg snabbt att de hade hamnat i en ny och skrämmande värld.
De var rädda och desorienterade.
De hade inget annat val än att vända om och börja den långa marschen hem.
Trots all skada de orsakade
tolererades de inte bara av lokalbefolkningen, de fick även hjälp.
Det spenderades hundratusentals dollar för att tryggt kunna visa dem vägen hem.
Efter nästan två år, och efter att ha tillryggalagt mer än 1 000 kilometer
hade den trötta karavanen återvänt till skogarna i söder.
Där hade torkan försvunnit.
Mot alla odds fick den här delen av familjens berättelse ett lyckligt slut.
Men det visar att när djur står inför dramatiska förändringar
kan driften att ge sig av vara överväldigande.
KAPITEL 4
Vår planet lutar i sin resa runt solen.
Och i januari innebär det att det är sommar på södra halvklotet.
Men längst ner i världen är det inte alltid så uppenbart.
Även mitt i sommaren når temperaturen i Antarktis knappt över fryspunkten.
Men eftersom solen lyser dygnet runt
finns det nu tillräckligt med värme för att smälta havsisen runt kontinenten.
Det är viktigt för åsnepingvinerna.
De behöver ta sig upp på land för att kunna fortplanta sig.
Under de senaste veckorna har deras liv styrts av ett 30 km långt pendlande
till deras födoplatser ute i havet.
Nu är deras magar fulla och de är på väg tillbaka till sina ungar.
Efter en hel dag i vattnet tar det ett tag att vänja sig vid att gå på land.
Åsnepingvinerna behöver isfria klippor
för att kunna lägga sina ägg och föda upp sina ungar.
Sista biten hem är oftast en uppförsbacke till klippornas vindpinade toppar.
Ungarna kläcktes för åtta veckor sen och är nu nästan fullvuxna.
Antarktis sommar är kort,
men nu är de redo att lämna boet, precis innan vintern återkommer.
Ju knubbigare ungen är, desto mer mat vill den ha.
Vissa föräldrar verkar ovilliga att gå dem till mötes.
Men det finns ett värde i det här beteendet.
Genom att få ungarna att jobba för maten kan de vuxna bedöma deras styrka,
deras uthållighet,
och deras koordination.
Möjligheten att få mat lockar ner ungarna till vattnet.
Fast inte hela vägen i.
Till och med för en pingvin
verkar det första steget ner i kallt vatten kräva lite mod.
Men det behövs bara att en hoppar i för att de andra ska följa efter.
Grunda, skyddade bassänger är trygga när de testar sina vattentäta fjäderskrudar.
Och eftersom sommaren är så kort här kommer de att behöva dem snart.
Ganska snart kommer haven runt Antarktis att täckas av is igen.
Ungarna måste därför ta sig till öppet vatten nu om de ska få mat.
Men de är nervösa.
Det finns en orsak till det.
Vem vill dela vattnet med en tre meter lång leopardsäl?
Och inte bara en.
Utan tre.
Som sin namne jagar de genom att smyga sig på sitt byte.
Och unga åsnepingviner är lätta måltavlor.
Oavsett den här faran är pingvinernas behov av föda stort.
Åsnepingvinen är världens snabbaste pingvin.
Om de klarar sig undan bakhållet har de en chans.
De unga pingvinerna håller ihop. Det är säkrare så.
Men i all förvirring blir en unge avskild från de andra.
Nu är det en mot en.
Pingvinens enda hopp är att förlita sig på sin smidighet och uthållighet.
Ju längre jakten pågår, desto större chans har den.
Den här väldigt tursamma pingvinen kan nu slå följe med de andra.
Och det öppna havet väntar.
FEBRUARI
I februari pekar den norra änden av planeten bort från solen.
Mitt under den arktiska midvintern är det mörkt nästan hela tiden.
Det enda ljuset kommer från norrskenet.
Dessa eteriska skådespel uppstår
när elektriskt laddade partiklar från solen kolliderar med jordens magnetfält.
Det här är tidpunkten då otaliga djur påbörjar sina långa vandringar
till dessa nordliga områden.
Femtusen kilometer söderut har snögässen precis påbörjat sin årliga flytt.
Äldre erfarna vuxna visar vägen.
De följer tövädret när det sprider sig norrut.
De flyger från Mexikanska golfen till sina fortplantningsområden i Arktis.
De kommer att nå tundran
exakt när sommarens långa dagar skapar perfekta förhållanden åt dem
för att kunna föda upp sina ungar.
De använder naturliga landmärken som sjöar och floder
för att se till så att de inte avviker från kursen.
Men idag ser världen under dem väldigt annorlunda ut
jämfört med den som deras förfäder flög över.
Där det en gång fanns en oändlig savann finns det nu industriell jordbruksmark.
Men det behöver nödvändigtvis inte vara dåligt för gässen.
För att nå Arktis behöver fågelflockarna fylla på bränsle med jämna mellanrum.
Därför har Amerikas spannmålsåkrar blivit viktiga depåstopp.
Denna nästan oändliga tillgång på föda
har inneburit att beståndet av snögås har fördubblats under de senaste 50 åren.
Men det kostar att vara en av världens mest talrika gäss.
Inte allt i den här moderna världen är som det ser ut att vara.
En kvarts miljon gäss skjuts varje år.
MEXIKANSKA GOLFEN
Snögäss får löpa gatlopp förbi jägare längs en stor del av sin rutt.
Men inklämt mellan två av Amerikas flyttfågelrutter
finns det våtmarker där de är skyddade.
Loess Bluffs i Missouri.
Det är en av de viktigaste mellan- landningarna på deras långa resa norrut.
Hur länge de stannar beror på vädret.
I februari blåser det kallt från Arktis.
Det kan göra att temperaturen plötsligt sjunker.
Om det fryser till här är förhållandena mycket sämre dit de är på väg.
För tillfället är alla flyg norrut inställda.
De må heta snögäss,
men de verkar inte hemmastadda på isen.
När vattnet nära stränderna fryser till samlas fåglarna i mitten av sjön.
Ju fler de är, desto mindre plats har de att röra sig på.
Det passar en annan besökare utmärkt.
Vithövdade havsörnar kommer hit från hela Nordamerika.
De ser till att anlända samtidigt som snögässen.
Gässen är alldeles för stora för att kunna tas i flykten,
så örnarna använder sig av en annan jaktstrategi.
De flyger rakt mot fågelflocken och skrämmer upp dem i luften.
Ju tätare gässen står, desto bättre är det för örnarna.
När gässen får panik kolliderar de. Då kan de bryta sina ben eller vingar.
Fåglarna som skadas är helt utlämnade på isen.
De kan inte heller ta sin tillflykt under vattenytan.
De är alla sårbara så länge den här köldknäppen varar.
Deras flytt hindras fortfarande av is och snö.
Uppe i Arktis börjar solljuset långsamt tillta.
Men i slutet av februari når solstrålarna knappt ovanför horisonten.
När det är så kallt finns det väldigt lite att äta,
och de flesta djuren drar söderut, eller så stänger de ner helt och hållet.
Det här djuret gör ingetdera.
Ett lodjur, det kattdjur som lever längst norrut i hela världen.
Det är väl skyddat från kylan, så det ger sig inte av.
Det kan dock bli tvunget att förflytta sig långa sträckor för att hitta föda.
Ett lodjur hade faktiskt vandrat över 3 000 kilometer på bara ett år.
Längre än nån trodde var möjligt.
NORRA STILLA HAVET
Det här kattdjuret förlitar sig nästan helt på ett enda slags bytesdjur.
Och just nu finns det väldigt få av dem här.
Snöskoharar.
Att hitta en är bara halva jobbet.
Lodjur behöver äta flera gånger i veckan, så sökandet tar aldrig tar slut.
Han har tur.
Han har fått upp ytterligare ett spår.
Haren håller sig lugn.
Den förlitar sig på sitt kamouflage.
Lodjuret hinner inte ifatt bytet om jakten blir utdragen,
så han måste se till att komma nära.
Äntligen en måltid.
MARS
När norra halvklotet återigen vänder sig mot solen
kommer mars månad med längre dagar.
Då påbörjar gaffelantiloperna sin årliga vandring.
Deras resa för dem från de snöiga slätterna i södra Wyoming
till de frodiga dalarna i Klippiga bergen. Där kommer de att föda sina ungar.
Men idag har deras väg förändrats till oigenkännlighet.
Till att börja med måste de hitta vägen genom olje- och gasfälten.
En hane gör ett försök.
Gaffelantiloper är försiktiga, särskilt om de stöter på människor.
Än så länge går det bra. Nu är det dags för resten av hjorden.
Och…spring!
Under de kommande månaderna förflyttar de sig 200 kilometer
för att nå sina kalvningsplatser i norr.
Det är en resa som blir mer utmanande för varje år som går.
Staket som satts upp för att hålla boskapen inne
är lika bra på att hålla gaffelantiloperna ute.
Men det här är vägen som deras förfäder tog, så de framhärdar.
Nyligen lyckades en gaffelantilop ta sig över nära 150 staket
på sin väg norrut.
Men horn och taggtråd
passar inte så bra ihop.
Och staket är långt ifrån det enda problemet.
Ännu farligare är motorvägarna som numera korsar deras väg.
De må vara det snabbaste landdjuret i Amerika…
Men de undkommer inte alltid bilarna.
Förändringarna som har kommit under de senaste 200 åren
har reducerat antalet gaffelantiloper med mer än 90%.
Men det finns några goda nyheter.
Antilopernas lojalitet gentemot förfädernas rutter
har gjort det möjligt att bygga viadukter vid viktiga övergångsställen.
Det har nästan helt eliminerat dödsfall på vägar i området.
När hjorden fortsätter norrut når de den riktiga vilda västern.
Här stöter de inte på mänskligt tillverkade hinder, utan naturliga sådana.
Snön håller på att smälta.
Det visar dem att de är i tid för att nå kalvningsplatserna
och föda vid precis rätt tidpunkt.
Men årstidsförändringarna för också med sig problem.
Framför dem i Wyoming ligger floden Gros Ventre, vidgad av smältvatten.
De måste korsa den för att nå fortplantningsområdet,
men de verkar nervösa.
Inte vad gäller själva floden.
De oroar sig för vilka rovdjur som finns på andra sidan.
När de väl är i vattnet spelar deras snabbhet på land ingen roll.
Men rovdjur, som vargar och pumor, har nu nästan utrotats,
så risken för en attack här är liten.
Problemet är att antiloperna inte vet om det.
Det lönar sig ändå att vara försiktig.
Det har ju tagit dem ända hit.
Flera veckor efter att de gav sig av når de äntligen fortplantningsområdet,
de bördiga dalarna i Klippiga bergen.
NORRA STILLA HAVET
Baja-halvön i Mexiko känner inte av de kalla vintrarna i norr.
Det ljumma havet häromkring så här års gör det till en utmärkt tillflyktsort
för en av världens största långdistansresenärer.
Gråvalen.
Det är i mitten av mars.
För sex veckor sen födde honan en kalv här.
Vattnet här är varmt och fritt från rovdjur.
Det är en utmärkt barnkammare.
Men den sortens perfektion kostar.
Det finns ingen mat för mamman, och hon har vistats här sen i december.
Så snart hennes kalv är stark nog ska hon leda honom 8 000 kilometer norrut,
till Berings hav, utanför Alaska. Där finns det föda.
Det är den längsta vandring som nåt däggdjur gör.
Som tur är växer hennes unge snabbt.
Den dricker mer än 200 liter mjölk om dagen.
Det är en bebis som väger ett ton och som är full av energi.
Som tur är vet mamma precis var han kan släppa loss lite.
Och det är här.
En grund sandbank mitt i lagunen.
Det är uppenbarligen platsen där man bör vistas.
När tidvattnet sköljer in över den grunda sandbanken blir det lite strömt.
Strömmen lockar till sig valar från hela lagunen.
Det här är första gången som kalven får träffa hela valsamhället.
Och han verkar lite blyg.
Bäst att hålla sig nära mamma.
Sandbanken är en bra plats att öva på sin simkunnighet.
Den kommer att behövas för den långa resan norrut.
Maneter sköljs med av strömmen, men han simmar motströms.
Strömmen blir som ett undervattenslöpband för att träna uthållighet.
Varje år vandrar fler än 1 000 gråvalar till den här lagunen.
Men alla är inte honor med kalvar.
Många är stora hanar som har gjort den långa resan hit
i hopp om att hitta en partner.
Honor som har ungar är definitivt inte intresserade,
men det avskräcker inte den här kärlekskranka hanen.
Att hon simmar iväg verkar bara uppmuntra honom.
Att bli avvisad är svårt att ta,
särskilt när man har vandrat runt halva planeten för att nå hit.
Därför tar han ut sin frustration på kalven.
Han tvingar ner honom, bort från ytan.
Äntligen fattar hanen vinken.
Det är dags för paret att bege sig norrut.
Sen hon anlände hit för tre månader sen har hon tappat en tredjedel av sin vikt.
Nu börjar den långa vandringen tillbaka till platsen där födan finns.
Hennes unge kommer att behöva ha tur för att klara av resan.
En av tre gråvalskalvar når aldrig fram till sin destination.
ATLANTEN EKVATORN
Jordens lutning är det som driver på alla vandringar.
Men till och med vid ekvatorn, där årstiderna inte påverkas så mycket
finns det vissa djur som hela tiden förflyttar sig.
Vandringsmyror.
Varje dag springer myran motsvarigheten till ett mänskligt maraton
för att samla in föda.
Just de här myrorna har specialiserat sig på att ta andra insekters larver.
Arbetare som är fullastade med byte får hjälp av andra att ta sig över löv.
De bildar levande broar.
Feromonspår visar dem vägen till sitt tillfälliga högkvarter.
En bivack.
Det är ett bo som enbart består av myrornas egna kroppar.
Gömd bakom denna levande vägg ligger kolonins kontrollcentrum,
drottningen och hennes senast kläckta larver.
Hela bivacken har hängt här i två veckor.
Men det kommer strax att förändras.
Dagen blir till natt, och en signal pulserar igenom kolonin.
En kemisk signal som kommer djupt inifrån bivacken.
Budskapet är tydligt.
Det är dags att flytta.
De här små insekterna har en stor aptit.
De har rensat den omgivande skogen på levande byte.
Därför måste de nu flytta och hitta en ny plats med föda.
De går längs med en av de största födosökvägarna.
Arbetarna transporter nykläckta larver…
…medan soldater vaktar runt kanterna.
Det kan finnas upp till en halv miljon myror i den här kolonin,
och inga lämnas kvar.
Anledningen till att de flyttar när det är mörkt blir nu uppenbar.
Självaste drottningen flyttar på sig.
Hon är större än alla andra.
Och under de senaste två veckorna har hon lagt ett ägg i minuten.
Därför har hon inte kunnat förflytta sig.
När hennes reproduktiva skyldigheter nu tillfälligt har avbrutits
kan hon därför dra vidare till nya jaktmarker.
Det här är enda gången hon är synlig i det fria.
Och drottningen är inte den enda viktiga resenären i armén.
Nu inträffar nåt sällsynt, nåt som inte händer varje år.
Det dyker upp jättestora larver som bärs av arbetarna.
Det här är unga hanar och framtida drottningar
som snart kommer att lämna den här kolonin och etablera sina egna dynastier.
Innan det blir ljust slår armén läger.
De kommer att förflytta sig varje kväll tills de hittar nya jaktmarker.
Då kommer drottningen att vara redo att lägga fler ägg.
Då lägger hon till fler arbetare till sitt imperium.
Uppe i norr har gråvalsmamman och hennes kalv
hållit på med sin episka vandring i fyra veckor.
Sen de gav sig av har han lagt på sig mer än 1 000 kilo,
men hans mor har inte ätit på flera månader.
Och det är fortfarande långt kvar innan hon når banketten i Berings hav.
De håller sig nära kusten och använder sig av landmärken för att hitta rätt.
Hon har gjort den här resan många gånger under de senaste 30 åren,
och mycket har förändrats sen hennes första resa.
Hon undviker ändå inte mänsklig uppmärksamhet.
Och kalven verkar njuta av att stå i rampljuset.
Kusten i Kalifornien är full av människor och är helt annorlunda
än deras skyddade vik i Mexiko.
Och det kommer att bli ännu livligare från och med nu.
Snart når de fram till Los Angeles hamn, den största i Nordamerika.
Uppemot 2 000 fartyg lägger till här varje år.
Det konstanta motorljudet är störande under vattnet.
Valarna blir desorienterade och risken för en kollision ökar.
Många valar dör varje år efter att ha blivit påkörda av fartyg i dessa vatten.
Den här gråvalen var en av de som hade otur.
Mamman och kalven har undvikit de mest trafikerade farlederna.
Men den farligaste delen av resan ligger precis framför dem.
Monterey-bukten. Trettiofem kilometer av öppet vatten.
Att hålla sig nära stranden här skulle kosta värdefull tid.
Hon leder därför sin kalv tvärs över buktens djupa vatten.
Men det är riskabelt.
Hon vet vad som finns där ute.
Hon går in i smygläge.
Hon slutar kontakta ungen, och hon går upp till ytan så sällan som möjligt.
Orca.
Späckhuggare.
De är väl bekanta med dessa vatten, och de är ute på jakt.
Mamman och kalven har upptäckts.
En vuxen gråval väger tio gånger så mycket som en späckhuggare.
Den är en respektingivande motståndare.
Flocken cirklar försiktigt runt dem och letar efter en öppning.
De vill inte komma åt henne.
De vill komma åt hennes kalv.
De hoppar upp på hans rygg och tvingar ner honom under ytan.
De försöker dränka honom.
Tack vare sin mors hjälp överlever han den första attacken.
Men han har sårats.
Och nu kallar flocken in förstärkningar.
En enorm hane som väger fem ton.
Stärkta av all denna extra styrka går de till angrepp på bred front.
Mamman kan inte göra så mycket.
När de kommer i full fart är det som att bli påkörd av en buss.
Slutresultatet är oundvikligt.
Den här mamman får fortsätta sin resa ensam.
För många djur är instinkten att förflytta sig överväldigande,
trots alla faror.
Men för varje resa som slutar i tragedi når otaliga miljoner djur sin destination.
De får möjligheten att dra nytta av bättre förhållanden
och nya möjligheter.
De här vandringarna är helt avgörande för andra också.
Men nu har vi förändrat planeten.
Vi har stängt av de nedärvda rutterna.
Vi har påverkat de mest avlägsna platserna på jorden.
Men det finns hopp.
Vi vet mer om de här resorna än nånsin tidigare.
Och med vår hjälp klarar många djur nu av utmaningarna i vår moderna värld.
För att kunna ha en sund planet måste rörelsefriheten bevaras.
Om vi lyckas med det kommer alla djurs livsviktiga resor
att kunna fortsätta i många år till.
Undertexter: Mats Nilsson