У 2021-му
світ спостерігав, як спала родина диких китайських слонів,
вимучених після епічної чотирьохсоткілометрової подорожі.
Вигнані з лісів своїх предків
найсуворішою за всю історію посухою,
родина пішла на пошуки нового дому.
Здолавши величезні ділянки сільськогосподарських угідь,
вони й не збиралися зупинятися.
Але те, що вони зробили далі, здивувало всіх.
Перетинаючи п'ятисмугову трасу,
родина наблизилася до міста Куньмін.
За кілька днів слони досягли межі міста.
Вони швидко опинилися в моторошному новому світі.
Налякана й дезорієнтована
родина не мала вибору,
окрім як розвернутися і почати довгий шлях додому.
Примітно, що, попри завдану слонами шкоду,
місцеві не просто терпіли їх, а й допомагали,
витративши сотні тисяч доларів, аби спрямувати їх безпечно додому.
Через майже два роки
й понад 1 000 кілометрів у дорозі
утомлене стадо слонів повернулося до південних лісів,
де посуха вже вщухла.
Попри все,
ця частина родинної історії мала щасливий кінець.
Але вона показала, що коли тварини зазнають різких змін,
бажання перебратися може бути надзвичайним.
РОЗДІЛ 4 СВОБОДА ПЕРЕМІЩЕННЯ
СІЧЕНЬ
Наша планета, що обертається довкола Сонця, нахилена.
А в лютому
це означає, що в південній частині літо.
МОРЕ ВЕДДЕЛЛА
Хоча внизу світу це не завжди очевидно.
Навіть у розпал літа
температура в Антарктиді ледь підіймається до нуля.
Але з цілодобовим денним світлом
тепла достатньо, щоб розтопити морську кригу довкола континенту.
А це важливо для пінгвінів-шкіперів,
яким треба дістатися землі, щоб розмножуватися.
Протягом останніх кількох тижнів їхнє життя проходило
в 30-кілометровій щоденній подорожі
до місця харчування в морі.
Тепер, з повними животами, вони повертаються до своїх пташенят.
Після дня, проведеного у воді,
потрібен час, аби повернути ноги «до тями».
Шкіпери потребують каміння без криги,
щоб відкладати на них яйця і вирощувати молодняк.
Тож останній етап подорожі часто буває сходженням
на обвіяні вітрами кручі.
Їхні пташенята вилупилися вісім тижнів тому, і вони вже майже дорослі.
За коротке антарктичне літо
вони встигнуть оперитися перед поверненням зими.
Що пухкіше пташеня, то більше їжі воно хоче.
І деякі батьки, схоже, не хочуть їм потурати.
Але ця поведінка має і свої переваги.
Змушуючи пташенят заробляти собі їжу,
дорослі можуть оцінити їхні сили.
їхню витривалість
і їхню координацію.
Їжа спокушає пташенят до води.
Та не настільки, щоб пірнути.
Здається, навіть для пінгвіна
перший крок у холодну воду вимагає трохи відваги.
Але вистачить першому зануритися,
щоб інші рушили за ним.
Неглибокі, захищені басейни — це безпечний спосіб перевірити водонепроникність.
Оскільки літо тут таке коротке,
вона їм дуже скоро знадобиться.
Незабаром
моря навколо Антарктиди знову вкриє крига.
Тож пташенятам треба прямувати до відкритих вод, щоб попоїсти.
Але вони хвилюються.
І не дарма.
Чи хтось схоче увійти у воду, де плаває триметровий леопардовий тюлень?
І не один.
А аж три.
Як і їхні тезки, вони полюють, підстерігаючи свою здобич.
А пташенята шкіперів — легкі мішені.
Але, попри небезпеку,
пінгвінам дуже потрібна їжа.
Шкіпери — найшвидші пінгвіни у світі.
Якщо їм удасться уникнути засідки, то в них з'явиться шанс.
Молоді пінгвіни тримаються разом задля безпеки.
Але через збентеження пташеня відривається від інших.
Тепер це ситуація сам на сам.
Єдина надія пінгвіна —
покладатися на свою спритність і витривалість.
Тож що довша гонитва, то більше шансів.
Цей щасливий молодий пінгвін тепер може приєднатися до інших.
А відкритий океан чекає.
ЛЮТИЙ
У лютому
північний полюс планети відвертається від сонця.
Отже, в Арктиці посеред зими
темрява майже постійна
зі світлом лише від полярного сяйва.
Ця небесна красота створюється,
коли електрично заряджені частки від сонця натрапляють
на магнітне поле Землі.
Саме в цей час безліч тварин починають свої далекі подорожі
до цих північних регіонів.
За 5 000 кілометрів на південь
білі гуски щойно почали щорічну міграцію.
Під керівництвом старших досвідчених дорослих
вони слідують за відлигою, коли та поширюється на північ.
І летять із Мексиканської затоки
до місць розмноження в Арктиці.
Вони дістануться тундри
саме коли довгі літні дні створюють ідеальні умови
для вирощування пташенят.
Вони використовують природні орієнтири, як-от озера й річки, щоб не зійти з курсу.
Але сьогодні
світ під ними сильно відрізняється від того,
над яким літали їхні предки.
Там, де колись була безкрайня саванна,
зараз промислові ферми.
Але це не обов'язково погано для гусок.
Щоб дістатися Арктики,
зграї мають регулярно підгодовуватися дорогою,
тож багаті на посівні культури поля Америки
стали життєво важливими піт-стопами.
Через ці майже нескінченні запаси їжі
за останні 50 років
популяція білих гусок подвоїлася.
Але за те, щоб стати однією з найчисленніших, треба платити.
Не все в сучасному світі таке, яким здається.
Щороку відстрілюють чверть мільйона гусок.
МЕКСИКАНСЬКА ЗАТОКА
Білі гуски потерпають від мисливців
на переважній частині шляху.
Але затиснута між двома міграційними шляхами Америки
лежить ділянка боліт, де птахи у безпеці.
Лоес Блафс у Міссурі.
Це одна з найважливіших зупинок у їхній довгій подорожі на північ.
Скільки вони пробудуть тут — залежить від погоди.
У лютому крижаний вітер з Арктики
може спричинити різке зниження температури.
А якщо вже тут мороз —
там, куди вони прямують, буде набагато гірше.
Поки що всі польоти на північ призупинено.
Хай вони арктичні білі гуски,
але крига, схоже, їм не дім.
Коли береги озера замерзли,
птахи зосереджуються в центрі.
Чим більше птахів, тим менше місця для маневру.
І це підходить іншому відвідувачу.
Орлани білоголові прилітають сюди
з усієї Північної Америки.
І вони спеціально прилітають тоді ж, коли й білі гуски.
Гуски надто великі, щоби схопити їх на лету,
тож орлани використовують іншу стратегію полювання.
Летючи до зграї, вони полохають птахів, щоб ті полетіли.
Чим щільніша зграя гусей, тим краще для орланів.
Панікуючи, гуски стикаються між собою
і ламають кінцівки.
Поранених залишають без підмоги на льоду
або не здатних утекти під воду.
Усі залишатимуться вразливими, доки триватиме похолодання,
на заваді їхній подальшій міграції досі стоять крига та сніг.
В Арктиці сонце поступово все більше гріє.
Але наприкінці лютого
його промені досі ледь видно над горизонтом.
У таких холодних умовах їжі мало,
і більшість тварин утікають на південь
або впадають у сплячку.
А ця — ні.
Рись, найпівнічніша кішка у світі.
Вона не втікає, бо добре захищена від холоду.
Але, можливо, доведеться подолати величезні відстані, щоби знайти їжу.
Було навіть задокументовано, як рись
пройшла понад 3 000 кілометрів усього лише за рік,
що далі, ніж хтось міг уявити.
ПІВНІЧНИЙ ТИХИЙ ОКЕАН
Ця кішка майже повністю покладається лише на один вид здобичі.
І зараз її дуже мало.
Зайці біляки.
Знайти одного — лише половина випробування.
Рисі треба їсти кожні кілька днів,
тому її пошуки не закінчуються.
Їй пощастило.
Вона відчула ще один запах.
Заєць навіть не трясеться
і довіряє камуфляжу.
Рись не може довго бігти швидше за свою здобич,
тому їй треба наблизитися.
Нарешті їжа.
БЕРЕЗЕНЬ
Коли Північна півкуля Землі знову нахиляється до сонця,
приносячи довші дні березня,
вилороги починають щорічну міграцію.
Їхня подорож приведе їх із засніжених рівнин південного Вайомінгу
до пишних долин Скелястих гір,
де вони приведуть потомство.
Але сьогодні їхній шлях змінився до невпізнання.
По-перше, вони мають знайти шлях через нафтові й газові родовища.
Самець випробовує свою удачу.
Вилороги обережні,
особливо при зустрічі з людьми.
Поки що все добре.
А тепер решта стада.
І вперед!
СКЕЛЯСТІ ГОРИ
Протягом наступних кількох місяців вони пройдуть 200 кілометрів,
аби дістатися до місця отелення на Півночі.
Подорож, яка з кожним роком ускладнюється.
Огорожі, розроблені для утримання худоби всередині,
так само ефективні для утримання вилорогів назовні.
Але цим шляхом ходили їхні предки,
тому вони наполегливі.
Нещодавно один вилоріг перетнув майже 150 парканів
під час міграції на північ.
Але роги з колючками та колючий дріт
можуть бути невдалим поєднанням.
І паркани — далеко не єдина проблема.
Більш небезпечними є дороги, які перетинають їхній шлях.
Може, це найшвидші наземні тварини в Америці,
та не завжди вони можуть ухилитися від автівок.
Зміни, спричинені за останні 200 років,
зменшили чисельність вилорогів більш ніж на 90%.
Але є і хороші новини.
Вірність вилорогів родовим шляхам
дозволила побудувати шляхопроводи на ключових пунктах переправи,
і це майже усунуло загибелі на дорогах.
Продовжуючи йти на північ, стадо досягає справжнього дикого заходу.
Тут вони мають постати не перед рукотворними перешкодами,
а перед природними.
Сніг тане, що показує,
що вони встигають за графіком, щоби дістатися до місця отелення
саме вчасно, аби привести там потомство.
Але сезонні зміни також приносять проблеми.
Попереду річка Грос-Вентр у Вайомінгу, яка підійнялася від талих вод.
Вилороги повинні перетнути її, аби дістатися до місця отелення,
але вони, схоже, хвилюються.
Не через саму річку,
а через те, які хижаки можуть ховатися на протилежному березі.
У воді
їхня швидкість на землі не має значення.
Але на таких хижаків
як вовки й пуми полювали майже до повного вимирання,
тому ймовірність нападу тут мала.
Просто вилороги цього не знають.
Усе одно варто бути обережним.
Тому й вони так далеко.
За кілька тижнів після відправлення,
вони нарешті досягають місця отелення —
родючих долин Скелястих гір.
ПІВНІЧНИЙ ТИХИЙ ОКЕАН
На мексиканському півострові Баха
не буває холодних зим Півночі.
Тож помірна температура його морів у цю пору року
робить його чудовим сезонним місцем відпочинку
для одних із найкращих мандрівників на довгі дистанції у світі.
Для сірих китів.
Зараз середина березня,
а шість тижнів тому тут народила дитинча ось ця самиця.
У захищених водах тепло й немає хижаків.
Чудовий простір для дітей.
Але така досконалість має і свою ціну.
Для цієї матері немає їжі, а вона тут з грудня.
Тож щойно її маля буде достатньо сильним,
вона проведе його на 8 000 кілометрів на північ
на їхнє місце годування в Беринговому морі Аляски —
це найдовша міграція будь-якого ссавця.
На щастя, її маля швидко росте.
Живлячись понад 200 літрами молока на день,
дитинча вагою в тону сповнене енергії.
На щастя, матір знає, де воно може випустити пару.
І це місце тут.
Неглибока піщана місцина посеред лагуни.
І це точно місце, де їм добре.
Коли приплив насувається до мілководдя,
він створює легкий потік,
що приваблює китів з усієї лагуни.
Це перше представлення дитяти у китовому суспільстві.
І воно трохи соромиться.
Краще буде поряд із матір'ю.
Піщана коса — це гарне місце
для тренування плавальних навичок, необхідних для довгої подорожі на північ.
Медузи несуться разом із течією,
але воно пливе проти неї.
Використовує її як підводну бігову доріжку, аби виробити витривалість.
Щороку понад 1 000 сірих китів мігрують до цієї лагуни.
Але не всі вони самиці з малятами.
Багато з них великі самці, які здійснюють довгу подорож сюди,
сподіваючись знайти собі пару.
Самиці з молодняком точно не зацікавлені,
хоча це не відлякує цього закоханого самця.
А те, що самиця відпливає, лише заохочує його.
Відмову важко прийняти
тому, хто здолав половину планети, аби дістатися сюди.
А тепер, здається, він вивільняє своє розчарування на маляті,
змушуючи його опуститися від поверхні.
Нарешті самець зрозумів натяк.
Їм час вирушати на північ.
Після прибуття три місяці тому
самиця втратила третину маси тіла.
Тож тепер вона має почати довгий заплив до свого місця годування.
Її маляті знадобиться удача, аби витримати подорож.
Кожне третє маля сірого кита
не досягає місця призначення.
АТЛАНТИЧНИЙ ОКЕАН ЕКВАТОР
Усіма міграціями керує нахил Землі.
Але навіть на екваторі, де нахил має невеликий уплив на пори року,
є деякі тварини, які постійно рухаються.
Кочові мурашки.
Щодня кожна пробігає еквівалент людського марафону,
щоби зібрати їжу.
Ці мурахи спеціалізуються на вилові личинок інших комах.
Робітники, навантажені здобиччю,
допомагають подолати прогалини в сухому листі,
створюючи живі містки.
Сліди феромонів ведуть їх до тимчасового штабу.
Бівак.
Мурашник, повністю побудований із тіл самих мурах.
За цією живою стіною
ховається центр управління колонією —
королева та її молодняк.
Увесь бівак висить тут останні два тижні.
Але це скоро зміниться.
День заміняє ніч,
і колонію розбурхує сигнал.
Хімічний сигнал з глибини біваку.
Повідомлення зрозуміле.
Час вирушати.
Ці маленькі комахи мають сильний апетит.
Очистивши навколишній ліс від живої здобичі,
тепер вони мають іти й шукати нові місця для годування.
Ідучи однією з головних стежок,
працівники переносять личинок, що щойно вилупилися…
а солдати охороняють краї.
У цій колонії може бути пів мільйона мурах,
і жодну не покинуть.
Тепер зрозуміло, чому вони йдуть під покровом темряви.
Сама королева йде.
Вона більша за всіх інших.
Й останні два тижні
вона відкладала яйця майже щохвилини,
тому не могла пересуватися.
Тепер, коли її репродуктивні обов'язки тимчасово призупинено,
вона може перейти на нові мисливські угіддя.
Це єдиний випадок, коли її можна побачити на відкритому просторі.
І королева — не єдиний важливий мандрівник армії.
У рідкісних випадках, що трапляються лише раз на кілька років,
з'являються неймовірно великі личинки, які носять робітники.
Це молоді самці й майбутні королеви,
які скоро покинуть цю колонію і заснують власні династії.
До того, як стане світло, армія готує табір.
Вони мандруватимуть і далі щоночі, доки не дістануться свіжих мисливських угідь.
До того часу королева буде готова відкласти ще яєць
і додати більше робітників до своєї імперії.
КВІТЕНЬ
ПІВНІЧНИЙ ТИХИЙ ОКЕАН
А на півночі
самиця сірого кита та її маля
вже чотири тижні як мігрують.
Від відправлення маля набрало понад 1 000 кілограмів,
але його мама не їла місяцями.
Та попереду ще безмежний океан,
перш ніж вона зможе почати бенкет у Беринговому морі.
Вони тримаються близько до узбережжя, використовуючи візуальні орієнтири.
Це далеко не перша її подорож за останні 30 років,
і багато змінилося з її першого такого запливу.
Але вона все ж не уникає людської уваги.
І маля, схоже, насолоджується увагою.
Переповнене каліфорнійське узбережжя здається за мільйон кілометрів
від їхньої затоки в Мексиці.
І далі буде лише ще більше людей.
Незабаром вони досягли порту Лос-Анджелеса,
найбільшого в Північній Америці.
Майже 2 000 кораблів використовують його щороку.
Постійний шум двигунів заважає звукам під водою,
дезорієнтуючи китів і збільшуючи ризик зіткнення.
Десятки китів щороку гинуть від ударів кораблів у цих водах.
Цей сірий кит
був одним із тих, кому не пощастило.
Матір із малям уникали найжвавіших транспортних шляхів.
Але найнебезпечніша частина подорожі ще попереду.
Затока Монтерей.
Тридцять п'ять кілометрів відкритих вод.
Перебування біля берега коштуватиме дорогоцінного часу.
Тож вона веде своє маля глибокими водами затоки.
Але це ризик.
Вона знає, що там є.
Вона переходить у непримітний режим,
припиняючи регулярне перегукування
і випливаючи на поверхню води якомога рідше.
Косатка.
Кити-вбивці.
Вони добре знають ці води,
і вони на полюванні.
Матір з малям помітили.
Дорослий сірий кит важить удесятеро більше косатки
і може стати грізним суперником.
Тож зграя обережно кружляє, шукаючи вдалої нагоди.
Їм потрібна не матір.
Їм потрібне її маля.
Вони застрибують йому на спину й змушують піти під воду,
намагаючись утопити його.
Підтримане матір'ю,
воно пережило перший напад.
Але його поранили.
І тепер зграя викликає підкріплення.
Величезний п'ятитонний самець.
Підкріплені додатковою силою,
косатки переходять до повної атаки.
Матір нічого не може вдіяти.
На повній швидкості
це наче удар автобуса.
Результат неминучий.
Цій мамі доведеться продовжити свій шлях на самоті.
У багатьох тварин
інстинкт міграції переважає,
попри небезпеку.
Але за кожну подорож, яка закінчується трагедією,
мільйони досягають місця призначення.
Що дозволяє їм пожинати плоди кращих умов
і нових можливостей.
І ці міграції мають вирішальне значення і для інших.
Однак тепер ми змінили планету.
Відрізавши маршрути предків…
і вплинувши навіть на найвіддаленіші куточки земної кулі.
Але надія є.
Ми знаємо про ці подорожі більше, ніж будь-коли.
І з нашою допомогою
багато тварин тепер долають виклики сучасного світу.
Заради здоров'я та єднання планети ми маємо оберігати свободу пересування.
І якщо ми це зробимо,
життєво важливі подорожі кожної тварини
триватимуть ще багато років.
Переклад субтитрів: Богдан Кордоба