ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
У кожного в житті настає мить, коли здається, що все можливо.
Що ти всемогутній.
Якби захотів, то й на прямовисну скелю б виліз,
полетів би на Марс чи став би президентом.
Увесь світ до твоїх ніг, якщо не боїшся його підкорити.
Але цілком несподівано
з’являється якийсь мажор і каже, що жодної відвічної таємниці немає.
І все, що я сказав про скелю, Марс і президента, то пусті балачки.
Магія блідне й вивітрюється.
Його тут немає.
Підведи дрон ближче.
Чорт.
Можна ще раз спробувати, як підзарядимо його.
Можна ще раз спуститися.
Було три спроби. Там нічого немає.
-Закрийся! -Що? Це ж правда!
Золото могло замулити. Хтозна.
У такому разі ми б знайшли його з детектором металу.
Нас випередили.
Або його там не було.
Привіт, малий.
Знаєте, Шерил?
-Ця перевірка трохи не на часі. -Це не перевірка: ми тебе забираємо.
Сьогодні? Та невже?
Лише на кілька тижнів, до слухання.
Ні.
Шерил, я не підпишусь на патронат, чуєте?
Я не буду гвинтиком у вашій системі.
Джоне Бі, це офіцер Томас.
У службі шерифа він працює з неповнолітніми.
Я знаю, що дядько Ті працює в Міссісіпі в казино.
Уже багато місяців.
Слухайте, це якийсь страшний сон. Я вимагаю звільнення.
-Звільнення? Від кого? Ти ж сам живеш. -Тоді вимагаю притулку.
-На яких підставах? -На достатніх. На Богом даних.
У мене стійке враження, що ви мене переслідуєте з цим…
паном Велика голова.
Чого дивишся? Що зробиш? Електрошокером даси?
-Джоне! -О, може, потанцюймо?
-Ану сюди, малий… -Ні.
-Я невинен. Заберіть свого пса! -Годі!
Добре.
-Розслабся, Джоне. -Я здаюся.
Бачите, Шерил?
Знаєте, хто це?
Так, це мій тато.
Знаєте, що він хотів?
Щоб я залишився вдома. А ви мене забираєте.
Розумієте?
Такий закон, Джоне Бі.
Зупиніться. Благаю! Фото! Це остання фотографія мого батька.
-Цьому не бувати, малий. -Прошу, Шерил. Зупиніться.
-Томе. -Прошу. Вона єдина.
Зупини авто.
-Ти це серйозно? -Просто зупинися.
Дякую.
-Може, і я пошукаю? Благаю! -Сам упорається.
Що за ідіот. Шукає геть не там, де треба.
Фотці гаплик. Шерил, прошу.
Це остання пам’ятка про тата. І ви це допустите?
Будь ласка.
Я благаю вас.
Тільки швидко.
Так, мем.
Дякую, Шерил.
Бувай, Томасе!
Чорт.
Томасе!
-Як справи, Хорхе? -Привіт.
Дивись, сніжний барс.
-Вибач. -Якого чорта?
-Я поверну. Обіцяю. -Кров із носа!
-Чесно. Залишу в парку. -Ну тебе, чувак.
Ей, обережно! Несуся на всіх!
Про великі стрибки кажуть таке:
якщо зібрався, то вже не сумнівайся.
І як часто буває з народною мудрістю…
Не вилазьте!
Ей!
…то повна дурня.
-Бляха! -О боже.
-Чувак! -Звідки цей ланцюг?
Ти перелетів через ланцюг?
О господи. Ніфіга собі, на футболці.
-Ого. -Усе добре.
-Нічого доброго. -Усе геть погано.
-Відвезеш до лікарні? -Зараз?
Зараз. Було б класно.
Добре. Але тобі треба підвестися.
Дуже дякую. Боже.
Машину бачиш? Кросовер, як у копів? Синьо-білий?
Так, бачу синьо-білу машину копів.
Чорт. Бачиш мужика без шиї?
Так, бачу. У нього справді немає шиї.
А з ним жінка.
Що вони роблять?
Вони…
просто…
-Може, вже поїдемо? -А я що роблю?
-Дякую. -Стоять біля вбитого велосипеда.
Навіщо ти копам? Банк пограбував?
Напевно, тобі не варто знати.
Ти що, утікач, Джоне Бі?
Не знаю. Радше, біженець чи що.
А знаєш? Не вези мене до лікарні.
Тут ліворуч, будь ласка.
Треба дещо зробити.
Як скажеш.
Газу, мучача.
-Швидше. -Добре!
Такі катери самі не тонуть, докторе Торнтон.
Скільки це коштуватиме?
Доба під водою, тож у районі 25–30 штук.
А страховка покриє?
Ні. Помилку власника не покриє.
Не було заглушки.
Чого на мене дивишся?
А ти як думаєш?
Я не забув про заглушку. Відтоді катер уже тиждень на воді.
Я думала, після 16 років ти відповідатимеш за свої вчинки.
Мамо, я цього не робив! Жартуєш?
Думаєш, я такий тупий?
Чому винен знову я?
Бо зазвичай так і є.
Мама думає, що то моїх рук діло,
навіть якщо це геть неможливо.
Якщо ні, то як?
Що б не сталося, завжди винен я.
Бачить у мені робота, що виконує всі її побажання за списком.
Підготуватися до тесту? Є.
Роздати їжу в притулку? Є.
Я роблю буквально все, що вона хоче, і мені це набридло.
Ми знаємо, хто це зробив. Так?
То був той гік Поуп.
Так, Поуп.
Рейфе, якби ти тоді не напав на нього,
катер був би на ходу.
Вибач, що прикрив тебе, коли якийсь Карась навів на тебе пушку.
Слухай, чувак, я тобі не ворог.
-Хіба я ворог? Я не ворог. -Так.
-Не я затопив катер, а Поуп. -Добре.
Зроби так, щоб він особисто поніс відповідальність, братан.
Це ж він пустив катер на дно. Таке не терплять.
І що ти з цим робитимеш?
-Рану треба промити. -Ні.
-Саро, мені тут не можна бути. -Гаразд. Довірся мені.
-Якось уже пробував. -Ми це вже проходили.
То не я тебе заклала, чуєш? Тож сиди й мовчи.
Не думаю, що твій старий зрадіє, коли його ексробітник стече тут кров’ю.
Тоді не стікай.
Ей!
Джеррі, тільки не кажи, що ми не можемо переглянути ставку.
Ще й як можемо, Джеррі. Саме це ми зараз і робимо.
-Привіт. -Що це таке?
Ти про що?
Зачини двері. Давай, люба.
Вибач.
Ні!
Обов’язково!
Заходь. Сідай. Я бігом.
Добре.
Задери футболку.
-Добре. -Треба продезінфікувати.
-Це що, медичний спирт? -Так.
Для знезараження.
Добре. Заплющ очі.
На рахунок «три».
-Готовий? Раз, два… -Два…
Ти здурів?
Господи.
-Вибач. -Ще не чула, щоб так стогнали.
Годі.
-Ой, вибачте. -Пробач.
Що це за чувак на стіні?
Це Денмарк Тенні, засновник Тенніхіллу.
Засновник?
Як сталося, що раб заснував бавовняну плантацію?
Він був вільним.
Це людина-таємниця.
З’явився нізвідки
й викупив усю землю в окрузі за золото.
За золото?
Я не завершила, мучачо.
Денмарк Тенні.
Знайоме ім’я.
Він з «Купця».
Але ж ніхто не вижив.
Що ще відомо про нього?
Як вселилися, ми знайшли щоденник, альманах і купу документів.
Уорд передав усе у студентський архів у Чепел-Хіллі.
Можна глянути?
Що саме?
Архіви. Мушу на них глянути.
Можу провести, як треба. Він як попечитель має перепустку.
-Слухай, вона мені потрібна. -У Чепел-Хілл?
Так. Прямо зараз.
Чого так спішно?
Не можу сказати.
Бо ти втікач?
Ні, але дотичне до цього.
Питання національної безпеки.
Усе життя чекала, щоб мені це сказали.
Може, це й схоже на шизу, та мені потрібна та перепустка.
Менше знаєш — краще спиш. Січеш? Просто довірся мені.
Ні. Я не довіряю нікому.
Особливо перепустку попечителя.
Мені треба туди негайно.
-Добре. Тоді я їду з тобою. -Ні.
Так.
Останнє завдання,
і я виходжу з цієї брудної гри.
Ходімо. Ворушися.
-Джей-Джею! -Щось сказав?
Джей-Джею!
-Так і думав, мужик. -Джей-Джею!
Вони знають.
-Що? -Вони знають.
Спокуха, братан. Ніфіга вони не знають.
-Топпер знає, що я затопив катер. -А ти звідки знаєш?
Рейф і Топпер чекали біля Гейворда й очима мене жерли.
Спокійно. Візьми себе в руки.
-Ніфіга вони не знають. -У них є камери. Могли бачити.
Тоді ж не було світла. Яким чином?
На Вісімці є генератори.
Стипендії не дають тим, хто топить катери.
-Чорна пляма в резюме. -Годі побиватися, друже.
Тобі по башці дали.
Нас б’ють, ми відповідаємо. Закон джунглів.
Як до тебе підходить мажор і питає, чи ти в цьому замішаний,
ти підходиш до нього, дивишся у вічі
і…
-Заперечуєш усе нафіг. -Саме так. Заперечуєш.
Але задля безпеки
ми нікуди без захисту не ходимо.
Згода?
Маю дещо тобі показати.
Варто зачинити двері.
Я тут провів невелике розслідування. Поцікавився у вільний час.
Та невже?
Я знайшов це в номері Скутера Ґрабса.
Це «Королівський купець».
Принаймні схоже на те.
Навіть не знав, що й думати.
А потім у сітку потрапляють ті двоє з материка.
У їхній машині під сидінням було це.
Три шукачі «Купця» втопилися. Добре.
Один — телепень-пияк, і ще двоє немісцевих.
Не знали течій.
І я так думав,
поки не спливло ось це.
Повідомили, що то було вбивство.
Звіт судмедексперта.
Коли тут востаннє було вбивство?
Дуже давно.
Глянь.
Господи, і хто здатен таке зробити з людиною?
Це він ганявся за Джоном Бі містом.
Шерил сказала, він утік по дорозі в УСД.
Смикнув з машини.
Може, малий вліз у щось серйозне.
Гаразд.
Чудова робота.
Дякую.
Ще два квитки на паром!
-Ні! -О ні.
Вибачте, сер. Квитки розпродано?
-Охочих звалити з острова вистачає. -Прокляття.
Чорт.
Давай за мною.
Добре, так. Звісно.
-Каталася на буксирі? -На чому?
-Ти гониш. -Я переговорю, і нас пустять на баржу.
-Добре. -Усе вирішу.
-Гаразд. -Вони свої. Чекай тут.
Ей, капітане!
Є питання:
мені з сестрою дуже потрібно на судно.
Пропустите?
Ні.
Поможіть. Ми ж свої.
Не можу.
Дякую і за це.
Тож…
місць немає.
У кого?
У своїх?
А що, маєш кращі ідеї?
Ага.
Тримай.
Добре, бери бак.
Бігом.
-Зараз відчалюємо. -О господи.
Потрібно в машинний відсік.
Вибач.
Добре.
Ми в русі.
Так.
Приємно, що таке ще влаштовують.
Спокійно. Ідемо.
Мілини повертаються до життя. Так?
-Ви не раді, що я вас привела? -Я в екстазі.
Чесно? І на дивані було зручно.
Ми поза зоною безпеки.
Чувак, спокійно. Чуєш?
Ми в центрі Мажористану.
-Краще не придумаєш. -Тихо, Поупе.
Можна дві банки пепсі, будь ласка?
-Звісно. -Ей, Кі.
Привіт.
Як справи?
Нормально.
Добре.
Передай своєму товаришу, що ми все знаємо.
Про кого з них ти говориш?
Він зрозуміє.
Бувай.
Мудило.
Щойно бачила Рейфа. Ось що він передав:
«Передай своєму, що ми все знаємо».
Про що мова?
Де він?
Он там.
-Клас. Каральний загін у зборі. -Не дивися.
Попереджаю, друже.
Якщо мене заженуть у кут, я його вийму.
Буде м’ясорубка. Мене аж тіпає, чуєш?
Якщо не допоможе, усе моє зі мною.
Ага. Нам варто триматися разом.
-Тоді їм нас не дістати. -Ми, як зграя риб.
Не покидати зграю.
Вибач, Джей-Джею. Тільки не кажи, що ти приніс сюди зброю.
-Тут діти! -Ні!
Кі, я не взяв зброю. Усе добре, так?
О, дякую. Як переконливо. Я в захваті.
Запрошуємо на літній кінопоказ…
Базовий принцип: між Карасями без таємниць.
Що Рейф має на увазі?
Кі, це може статися сьогодні.
І що це означає?
«Це може статися сьогодні». Що ви начудили?
Заперечуй.
О господи.
-Ти бував у місці, спекотнішому за це? -Ні.
Я теж.
Не знаю, може, зіграємо в щось?
-Ні, не хочу. -Добре.
Ми із сестрою граємо в одну гру.
«Правда чи виклик», тільки без виклику.
Тож лише «Правда», Саро.
Ага.
Зіграємо у «Правду»?
Звісно.
Добре.
Питай першим.
Навіщо ти вбила Дмитра?
Дуже просто. Дмитро забагато знав і скомпрометував себе.
Так, зрештою, усі ми знаємо забагато.
Моя черга.
Що ти побачив на тій картині?
Я не можу цього сказати. Розумієш?
-Чому? -Заради твоєї ж безпеки.
Але тебе щось явно потягнуло в архіви.
Той, кого вважали мертвим, не загинув.
Як твій тато?
Знаєш що?
-Вибач. -Та ні, пусте.
Зовсім ні.
Яка я дурепа. Це було так нетактовно.
Не уявляю себе без батька.
Без нього наша сім’я б розпалася.
Усі вважають його багатієм,
але він з Відруба, як і ти.
І ледь дупу не надірвав, щоб ми все мали.
І ти йому вдячна.
Так.
Дуже.
Я теж вдячний своєму батьку.
То от у чому річ?
А ти знаєш, як кити видають ті глибокі звуки?
Типу…
Справді?
Так кити чують один одного в океані на відстані.
Знаю, це звучить дивно, але…
Я чую, як він кличе мене…
наче потребує допомоги.
Та я не можу допустити, щоб почуття завадили нашій операції.
Ні. Ні, товаришу.
Звісно, ні.
Коли чую стукіт копит, то думаю про коня, а не про зебру.
Два туристи випадають з яхти в море, тонуть і потрапляють у зуби акул.
Так. Я це розумію, але є дещо дивне.
По-перше, в легенях забагато води,
і я роблю висновок, що вони потрапили у воду вже після смерті.
Є ще це.
Однакові рани на обох трупах.
Спершу подумав, що то від зубів, але ж ні. Усередині є заокруглення.
-Схоже на рани від гака з борідкою. -Гака з борідкою?
-Ним виймають з води рибу. -Я знаю, що це таке.
Добре.
Припускаю, що той, хто це зробив, хотів знищити докази.
Їх підвісили, скинули за борт, а акули завершили справу.
Бігом!
Перепрошую!
-На всіх парах! -Вибачте!
Вибачте.
-Твоє взуття. -Дякую.
О господи.
-Яка гидота. -Що?
-У такому вигляді нас в архіви не пустять. -Чому?
Ми наче в болоті валялися. Нас точно не пустять.
Добре.
Може, тоді цей магазин? Купимо щось?
У жодному разі.
Ти куди, мучачо? Здається, ми на місці.
Саро, ти мене не чуєш. Це як орган з іншою групою крові.
-Так не буває. -Скільки пафосу.
-Уперше таке бачу. -От і ні.
Може, з кашеміру?
О господи. Бачиш цю сорочку?
-Так. -Вона коштує 190 доларів!
Та збийся. Я за спонсора.
Спонсора?
Може, хоч окуляри?
-Як у Кларка Кента. -Ти не розумієш.
-Я нічого звідси не хочу. -Джоне?
-Допомогти вам? -Так, будь ласка. Пане…
-Пане Айк. -Айк? Сара.
-Джонатан. -Джон.
Моєму другу Джонатану знадобиться вся можлива допомога.
-Так, розумію. -Ага.
Ти наче танцюрист-п’ятикласник.
Мене ніби вигнали з квартету перукарів.
Пане Айк, а маєте щось у смужку?
-Тільки не в смужку. -Чудовий вибір.
А рожеву сорочку, шузи?
Шузи? Що таке шуз?
Принесу пару.
Така твоя доля. Змирися.
-Ні, не вийду. -Чому?
Бо ти, напевно, усе це купиш. Так?
Ага, ти не помиляєшся.
-Ти себе розглядаєш? -Нікого я не розглядаю!
-Припини. -Розслабся, Джоне Бі.
Ніби я не бачила хлопця в трусах.
У мене є брат. А не те, що ти подумав, Джоне Бі.
Ага.
Стильно.
Йой.
Ширіньку застебни.
Ясно.
-Якби мене в цьому побачили… -То здохли б від сміху.
Ага.
Так треба. Ми ж на таємному завданні, тому маємо видавати себе за інших.
-Мабуть, справжнє ім’я не варто вказувати. -Потрібен псевдонім. Що скажеш?
Влад із…
Відня.
А мені?
Добре. Валері з Квебеку.
Ага, так. Підійде.
Ти підібрала мені одяг, я такий елегантний.
-Тоді я підберу тобі. -Давай.
Ого. Шикарно.
Як перший вихід матусі у світ.
Як воно одягається?
Це колір лаванди чи сливи?
Ні.
Це сукня з нунчаками.
Ні.
Овва. Ти наче…
Класно прибралася, Вал.
Умієш добирати слова, Владе.
-Переможець визначився? -Так, ніби визначився.
Я так думаю.
Ага.
Можна дещо спитати?
Чому ти поїхала?
-Завершити місію. -А як без жартів?
Бо…
Мені 16, і я вже знаю, як виглядатиме все моє життя.
Дебільні яхт-клуби з показними людьми
й пустопорожніми балачками.
І якщо я не виберуся зараз з цієї клітки, то залишусь у ній назавжди.
І в 30 років уже буду алкоголічкою і навіть не помічатиму цього.
Дещо в цій клітці мені подобається.
Обережно з бажаннями.
Будьмо професіоналами. До роботи. Ходімо.
Архіви. Бігом.
Бібліотеку на ніч закривають, тож треба поквапитися.
-Джей-Джею? -Що?
Треба відлити.
Тримай.
Не можу. Забагато випив мінералки.
-Усе як на долоні. Нас побачать. -Я мушу.
До туалету не пройти.
А якщо ця тарілка з цим пов’язана?
Ходи. Знаю місце.
-Твоя здогадка не краща за мою, Ларрі. -Куди зібралися?
Треба злити баки.
Ви тримаєте один одному?
-Убито… І хтось у цьому винен. -Тепер ви за старшого, лейтенанте.
Військова колона виїхала на місце.
-Це краще за мінет. -Наче ти знаєш, що це таке.
Це краще за те, яким я уявляю собі мінет.
Найважливіше рішення в його кар’єрі. Він прийняв це рішення.
-Полковник дав сигнал відкрити вогонь. -Пушку взяв?
Чорт, забув.
-Забув? -Швидше!
У тебе було одне завдання. Це ж єдине, про що я тебе попросив.
-Знаю. Вертаймося. -Привіт, Карасі!
-Привіт, Рейфе. -І як справи?
-Ще не пора спатки? -Давай. Є розмова.
-Ей. -Спокійно, Топпере.
А ти класно над яхтою попрацював.
-Не знаю, про що ти. -Та невже?
Здувся, коли нема пушки?
Ще крок, і натовчу твою малолітню пику.
Поупе, як тобі не соромно красти? Мама тобою пишається?
-Тато пишається тобою? -Так йому!
-Так йому! Вріж кулаком. -Добре.
-Давай, Карасю. -Так тобі!
Так тобі!
Тримай його.
-Вали його. -Давай.
Ну що, Карасю?
Ей, влупи йому добре, Топе!
Давай, Рейфе!
Це все, що ти можеш?
Відпусти його, Топпере! Фашистський виродок!
Cлухай, Поупе.
-Годі! -Ти маєш відповісти за свій вчинок.
Здохни, мажоре!
Відпусти мене, Рейфе!
-Не лізь сюди, Кіаро! -Кі! Ти як?
Давай же. Зізнавайся! Це ж ти зробив, скотино!
Давай!
Зі мною лихі жарти, Карасю! Чуєш?
Даю тобі єдиний шанс.
Єдиний шанс, Поупе!
Один шанс. Давай! Один!
Хочеш мені щось сказати?
Давай! Хочеш мені щось сказати?
-Поупе? -Кінчай його, Топе!
На судні пожежа!
-Народ! Пожежа! -Відпусти його!
Келсе, відпусти Джей-Джея!
Валимо звідси. Бігом!
Очманіти, ти ледь його не вбив, чувак!
Келсе, тікаймо!
Ти живий?
Усе позаду.
Ну й дурепа ж ти.
Я твою шкуру врятувала. Ходи.
Ми не бачили останнього…
Дякую.
Отже, бібліотека з іншого боку студентського центру.
-Ти вже тут бував? -Ні, я не вчився в коледжі.
Прогалина в освіті.
Подобається тут?
Поки що так.
Тут учився мій тато, і його тато,
і тато його тата тут учився.
Жесть.
Знаю. У нього був би інфаркт, якби я сюди не вступила.
Це мене виводить із себе, та що вдієш? А ти?
Я не планував вступати до коледжу, тож…
Це мій куратор.
Я сказала йому, що заночую в Скарлет.
А що б він подумав, якби знав, що ти зі мною?
Мене б повісили за зраду.
Як прибічницю Карасів?
О господи.
Обережно під час контакту з ворогом, Валері.
Стоп. Він тебе викрав? Накачав чимось?
Ні, я прийшла з відчуття обов’язку, за наводкою.
-Ми знаємо цього ворога? -Ти знаєш.
Він колись на тебе працював.
Ні, це ж не той, що вкрав спорядження?
З вигляду й не скажеш.
Сили небесні, він добре тобі мізки промив, Вал.
Він маніпулятор.
Ні, неправда.
Він дуже незграбний.
Він часто стріляє пальцями.
І геть не відчуває, коли щось доречно, а коли — ні.
Та здається, я зможу його переманити, сер.
Обережніше з ним, Валері.
Карасі колишніми не бувають.
Добре, Владе. Пора зіграти в «Правду».
-Знову? -Що ми тут робимо?
Саро, я вже казав. Не можу розповісти.
Добре, тоді розвіддані за ціну квитка,
а без мене тобі туди не пройти.
Тобі вирішувати.
Я мушу знати.
Добре.
Під страхом смерті?
Я шукаю скарби.
Що?
О чорт, ти не жартуєш.
Я припускаю, що Денмарк Тенні єдиний вижив після загибелі «Купця».
Звучить неймовірно, та я впевнений, що він забрав 400 мільйонів золотом,
за яке зміг викупити Тенніхілл.
І думаю, що в його документах вказано, де скарб.
Тому ми тут.
Ти сказав 400 мільйонів?
Чимала золота клітка.
Поговорю з бібліотекаркою.
Було б чудово.
Ми дуже вдячні вам за те, що ваш батько передав нам матеріали Тенні.
-Звісно. -Вони там.
Дякую.
Дякуємо.
Так.
Отже.
-Униз кролячою норою. -Уперед.
Тут сказано, що на гроші, зароблені на Тенніхіллі, Денмарк викупляв
рабів і дарував їм свободу.
Сказано, що його звинуватили у підбурюванні до заколоту.
Ще до Громадянської війни.
Тому його повісили.
Дай глянути.
Це Біблія.
Дивися.
-Дні народження. -Так, Денмарк Тенні.
Сесілія, Роберт, Льюїс і Абрагам. Троє його синів.
Так.
Стривай.
-Стоп, а це малюнок… -Золота.
За це він і купив землю. За британське золото.
Воно й було на «Купці».
Знайшли.
От що ми знайшли, як заселилися.
Стоп, а це що?
Останній лист.
Це ж забутою креольською мовою, гула.
Можеш прочитати?
Ні.
Як би я цього не хотів.
Тож Денмарк дізнається, що по нього йде пошуковий загін.
Стоп, яка дата на листі?
Третє травня 1844 року.
Чекай, це ж…
День його смерті.
А лист адресовано Роберту.
Отже в день смерті він пише синові листа?
Мовою, зрозумілою лише їм.
Хвилинку.
Що?
Нам пощастило.
На сонячній панелі є камера.
Обличчя не розібрати, але номер їхнього човна видно.
-І чий це човен? -Зареєстрований на Гейворда.
Думаємо, то його малий.
Ага, а вона думала, що то я зробив, офіцере.
Я ж казав, що не завжди я винен.
Обговорімо це наодинці, будь ласка.
І що тепер?
Якщо ви висунете звинувачення, це вирішить суд у справах неповнолітніх.
Поупу вже є 16. Можна судити як повнолітнього.
Його посадять.
Я подаю в суд.
-Знаєте, Гейворд… -Офіцере, я сказала, що подаю в суд.
Так, добре. Я вас почув.
Тато мене вб’є за те, що мене всю ніч не було,
та принаймні завдання ми виконали.
Ага.
До речі, на завданні ти показала себе краще, ніж я думав.
-А ти чого очікував? -Хочеш почути відповідь?
Маю здогадку.
Може, принцеса мажорів?
Королева золотої клітки?
Щось у тому роді.
Як мінімум, грубіянить офіціантам.
Ображаєш.
-Ой. -Думки вголос.
Знаєш, ти теж виявився іншим.
Набагато дивнішим.
По-перше, у тебе синдром дефіциту уваги.
-Так. -Так.
Ти здавався таким спокійним і невимушеним серфером,
а виявляється, що ти ведеш священну боротьбу батька.
Ага, я лиш намагаюся перекласти цей лист.
Ей…
за неочікуване.
-Будьмо. -Будьмо.
Отже…
як усе буде, коли ми повернемося?
З чим?
Ну…
знаєш…
-Ти про це? -Так.
Нічого не зміниться, напевно.
Так?
Я повернусь у клітку.
І Топпер теж повернеться у клітку?
Так.
А ти, мабуть, знову станеш…
утікачем.
Ага.
Але день був чудовий.
У мене теж.
Не бери в голову. Їх було троє, а нас — двоє.
-Як це схоже на мажорів. Козли. -Так.
-Як ти додумався вальнути його головою? -Не знаю.
То сталося інстинктивно.
Мене загнали в кут.
Поупе, до тебе прийшли.
Добривечір.
Маю ордер на арешт за злочинне знищення майна.
Що?
Руки на стійку, щоб я їх бачив.
Дівчино, відійдіть.
-Шупе, що він накоїв? -Глянь в ордері, Гейворде.
-І що, арештуєш мого сина? -Які докази?
Шупе, ви мене чуєте?
Усе, що ви скажете, буде використано проти вас у суді.
-У вас є право на адвоката. -Скільки вам заплатили?
То був не він!
То був я.
Він хотів відмовити,
але я скипів, бо його побили.
Ті козли з Вісімки уже так дістали, що я зірвався.
Ти не візьмеш мою вину на себе.
Тобі є що втрачати.
-Джей-Джею, що ти робиш? -Кажу правду.
Хоч раз у своєму довбаному житті я скажу правду.
-І я взяв човен його старого. -Що за фігня?
-Годі тобі. -Мовчи, Поупе!
Просто помовч.
Це хороша дитина.
Ви знаєте, звідки я.
Так.
Це все я.
Так усе й було?
Саме так, клянуся.
Я почув тебе, а питаю Поупа.
Усе так і було.
-Поупе! -Чорт!
Поупе?
Поупе!
Заходь, головорізе.
Отже…
Так?
Ми вже ступили на рідну землю,
тож треба стати самими собою.
-Як побачиш мене на вулиці… -Так, звісно. Я справжній професіонал.
Приємно з вами працювати, товаришу.
Мені теж.
Стій!
І що?
Це все?
Отак підеш собі, наче нічого не було?
Усе як у професіоналів. Так?
Саро, це був найкращий день у житті.
-Джоне Бі, ти спалишся. -Якщо й так, мені начхати, Саро.
Начхати, що дізнаються друзі чи твій хлопець з меліруванням.
Ще вчора я не знав, яка ти насправді.
А сьогодні ти…
Сара Кемерон.
Досвіду в мене небагато, але це рідкість.
Така рідкість, як затемнення.
Як сліпий, що вперше бачить кольори,
як докази існування Бігфута чи Північне сяйво.
Я не можу вдавати, що це вигадка,
що цього не було.
-Вибач, я… -Замовкни.
Я теж не можу вдавати.
Чувак, зніми номер в готелі.
Острів у нас невеликий.
Тому треба бути обережними.
Так.
Переклад субтитрів: Маркіян Плесак