ОРИГІНАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
-Добре. -Зливки розплавимо.
-Щоб не відстежили. -Так.
Нині ж віднесемо їх у ломбард і внесемо відшкодування за Джей-Джея.
Скільки їх там?
Не знаю. Усе було в багні.
-Схоже, десь 500. -П’ятсот?
-Шістсот. -Шістсот зливків золота?
Не знаю. Може й тисяча. Вони були всюди, але в багнюці.
Стіни, вкриті зливками. Їх там купа.
Чотириста мільйонів доларів.
-Усе там. -Здуріти!
Нам вдалося. Треба лиш його забрати.
Ага. І як ми це зробимо?
У Поупа є план, як за допомогою канатного колеса…
То ніщо, якщо взяти 400 млн золотом.
-Вдумайся… -Привіт.
-Привіт!
Що ви задумали?
Усе як завжди.
Світове панування.
Розумниця. Тільки великі плани.
Але вони мусять зачекати…
бо завтра я беру його ловити рибу.
Удосвіта.
Лише я й ти.
Завтра він не може.
Чому?
Бо в нас уже є плани.
Невже? Які саме? Просидіти біля басейну?
-Ні. -На яхті потрібен старпом.
А тобі пора відробляти своє проживання тут.
-Тату. -Що?
Жартую. Він у нас недавно. Просто хочу взяти його на рибу. Можна?
Добре.
Так?
Чудово.
Буде класно.
Він сказав, що буде десь так.
Отже…
Глибина — 15 м, тож треба 30 м мотузки.
А ця вагонетка їде…
до кімнати з золотом.
Хто це намалював?
А як гадаєш?
Допомогти?
Було б класно.
Беремо лебідку, тягнемо в підвал і кріпимо до підлоги.
Якнайглибше тебе спускаємо.
І цього разу не впускаємо.
Було б класно.
Кі! Хай би це спрацювало.
Зі знаком пшениці ломбард не прийме.
Усе спрацює.
Чудово розплавили, докторе Франкенштейн.
Ніби ти зміг би краще.
Набагато краще. Я вчився зварювати.
-Коли? -Ей.
Спокуха.
Легко казати. Не тобі здавати цей відстій у ломбард.
-Чому це доручили мені? -Бо ти найкращий брехун.
Добридень, пані.
Добридень.
Приймаєте золото?
Так каже вивіска, чи ні?
Сподіваюсь, можете купити багато, бо це зараз винесе вам мозок.
У мене залишилося мало мозку, але спробуй.
Як вам золоті яблука?
-Воно несправжнє. -Несправжнє?
-Так. -Дивіться, яке важке.
Посвітіть трохи.
Фарбований вольфрам.
Фарбований вольфрам? Добре.
Відчуйте, яке воно м’яке.
-Можна? -Так, будь ласка.
-Ого. Лиш гляньте. -Не жени коней.
Ще перевірка кислотою.
Перевірка кислотою.
Моя улюблена, народ.
Нема ні гальванічного, ні фарбового покриття.
Кажу вам. Воно справжнє, як наше сонце.
Схоже, хтось хотів його розплавити.
Моя мама.
У неї була вдома купа прикрас,
і вона подумала, що їх краще переплавити.
У «єдиний шматок».
Три кілограми?
Чимало сережок.
Скажу відверто, пані.
Важко бачити, як мама деградує від Альцгеймера.
Дай-но хвильку.
Не спішіть, пані.
Тут прийшли діти з найбільшим зливком золота, що я бачила.
Майже три кілограми.
Може, триста грамів?
Ні, три кілограми.
Отже…
Я поговорила з шефом.
-І? -Це все, що я можу дати.
Як 50 тисяч?
По-вашому, я не знаю ціни на спот-ринку?
Пані, я точно знаю, що він коштує мінімум 140.
Любий, ти прийшов у ломбард.
Тут тобі не Цюрих.
Я тобі схожа на швейцарку?
Дев’яносто, або я піду.
Сімдесят.
Половина вартості.
І…
жодних запитань, звідки воно в тебе.
Але крупними купюрами, будь ласка.
Та є одна заковика.
У мене таких купюр мало, принаймні тут.
Можу виписати чек.
Ні, пані. Готівкою. Живими грошима. Як написано там.
Готівка за золото. Ось чого я очікую.
Отримати все живими грошима.
Тоді мушу відправити тебе на склад.
Я тримаю гроші там. Згода?
Де той склад?
Вони там тримають гроші?
Це її слова.
-Її слова. -Припиняй.
Я взагалі не чула про Резерекшн-Драйв.
-Бо ти з багатих. -Ти теж не чув.
Дякую.
-Тут нічого, крім трави й хащ. -Навіть якщо тут лиш трава, це не означає…
Копи? Тут?
Боже! Знущаєтеся?
Що ми зробили?
-Чому нас зупиняють? -Заховай.
-Спокуха. -Поклади…
-Кляті копи. -Пушку взяв?
Ні. Чуєте? Усі казали залишити її вдома.
Хвала богу. Усе інше теж у сумку.
Кладу вже.
Скільки в тебе з собою трави?
-Клади під крісло. -Він іде.
Йому робити нічого?
Руки вгору. Негайно!
Усім руки вгору!
Ти! Виходь з машини!
Виходь! Швидко! Бігом!
Випусти їх!
Чого чекаєш? Випусти їх!
Усі на вихід!
Хутко! Виходьте! Бігом!
Отак, красуне. Отак. Виходьте! Швидко!
Отак!
-У нас порожняк… -Тихо!
-Добре! -Закрийся!
-Спокуха. -Тихо!
-Спокійно! -Башку рознесу!
Усім лягти у рів!
Усім стати рачки! На коліна!
Обличчям до землі!
Не підніматися! Голову вниз!
Голову не піднімати! Чуєте?
Робіть, що кажу.
Нас підставили.
Стара шкапа нас здала.
Бляха! Чорт забирай!
Чекай. Ні.
Джоне Бі…
Джоне Бі.
Тільки без героїзму.
Залишайтеся на місці.
Щоб ваші мізки не розлетілися по дорозі!
Довбешки не піднімати, чуєте?
Народ, пушка в мене!
Золото в мене!
Ах ти, покидьку!
Я знаю цього козла!
-Наркоша! -Знає мого брата.
Продає кокс татові.
Я міг кожного з вас пристрелити…
-Джей-Джею! -Охолонь.
Годі вже.
Вшиваймося звідси.
Треба ще в одне місце.
Ей!
Їдьмо туди, де живе ця потвора.
Я вам цього не забуду!
Вам від мене не сховатися!
Я всіх вас знаю!
Ми з вами ще побачимося!
Чуєте?
-Валимо! -Чуєте мене?
Ми ще побачимося!
Вітаю на Пустирі наркотні.
У мене є сумніви, чувак.
Що ми робимо в Баррі?
Я на секунду.
Ти куди?
Я помста й кара!
Ви щось з того розібрали?
-Комусь, напевно, варто… -Я піду.
Так.
У тебе має бути десь схованка.
Що ти задумав, спритнику?
Якщо хтось краде в нас,
нам належить вкрасти в нього.
-Труднощі перекладу. -Око за око, Джоне Бі.
Клас. А що буде за пограбування наркодилера?
Він нас знає!
Я його не боюся.
Джей-Джею, не…
Ось ви де.
Що ти робиш?
Тепер ми квити!
Усе, справу зроблено.
Послухай. Як не зійдеш з цієї стежки,
закінчиш, як твій тато. Ти ро…
Думай, що говориш.
-Тобі не набридли палки в колесах? -Не суть.
Мені набридли.
Отже, усім по п’ять штук
відшкодування за все, що ми пережили. Мені дуже шкода.
То тепер ми грабуємо наркодилерів?
Баррі ж дізнається.
І прийде по нас.
-Так. Невдалий час лізти на рожен. -А як вам під прицілом пушки?
Розслабся.
-Він навів її прямо сюди. -Слухай.
Треба забрати золото. Дай сюди це лайно.
Ми все повернемо.
То ти крутий чувак, так?
-Що робитимеш, коли він по нас прийде? -Вирвемо кадик.
Охріненна ідея, Джей-Джею.
Я їх не поверну.
То ви сідаєте в машину?
Що?
Годі з нас твоєї шизи.
Моєї шизи?
-Так, твоєї шизи. -Так.
-Шизи, коли наводиш на інших пушку. -Поводишся, як маніяк…
Поупе, я ради тебе підставився! Знаєш, який у мене борг через тебе?
-Я все віддам. Я не просив цього робити! -А я щойно заплатив.
Прямо тут, прямо зараз, я сам по собі.
Знаєте що?
Так і зроблю.
Відтепер я сам по собі.
-Джей-Джею… -Зупинися.
Хай іде.
Можете записати на Кемерона Уорда? Кемерон У-О-Р-Д.
-Дякую, ти найкраща. -Ей, друже.
Як гадаєш, вони вже «того»?
-Заткнися… -Ей.
Що це за звук? Що це? Це вони роблять.
-Мені приємно це слухати? -Чого ти.
Я хочу про це забути. По-вашому, мені приємно це слухати?
-Спокійно. Ми хочемо тебе підбадьорити. -Мені не смішно. А тобі?
Вони над нею сміються. Глянь, з ким вона.
-Хто це? -І після цього вона…
Рейфе Кемерон!
-Давай. -Ходи сюди.
Ходімо.
-Ви нічого не сплутали, сер? -Думаю, ні.
Що ти робиш, чувак? Ти як?
-Не дуже. -Гаразд, що ти…
Чому твої рідні вважають мене за шавку?
Спершу твій тато вламується й ламає мені коліно.
-Ти отримав гроші. -Річ не в цьому. Хто я, питаю?
Якась шавка? Ось ким мене вважають твої рідні?
-Ні. -«Ні».
То чому твоя сестричка з приятелями-щурами
краде в мене з хати 25 штуцерів?
Може, розкажеш?
-Моя сестра тебе обчистила? -Так, обчистила. Тому я й прийшов.
Вона долар на вулиці не візьме. Про що ти?
Я що, тупий?
Я що, не розумію, що тут діється?
Зуб даю: як не розберешся з сестрою, це зроблю я.
-Поверніть гроші. -Слухай…
Я не врубаюся.
-Не врубаєшся? -Просвіти.
Просвітити?
Карасі обкрадають будинки у Зовнішніх мілинах,
а ти не врубаєшся, що я кажу?
Сестра теж у ділі.
Сара Кемерон обкрадає будинки? Ти хоч знаєш, як це тупо…
Та скільки це триватиме?
Це 25 штук! Що таке, комірчику?
-Усе добре. -Усе добре.
Не лізь.
-Розберися з сестрою! -Добре!
-Спокійно. -Віддайте гроші.
-Так, звісно. -Як не ти, то вона.
Зарубай на носі.
До зустрічі.
-Що тут відбувається? -Не знаю, чувак.
Він псих.
-І що далі? -Нічого. Це не моя проблема.
Ідеться ж про Сару.
Що ти робитимеш?
Добре. Ходімо.
Пішли.
Боже, Рейфе.
Знаю, що ураган наробив лиха,
і багато хто постраждав. Але іноді знаєш що?
Після дощу буває веселка.
Нові ділянки на ринку. Шістнадцять гектарів, вищий клас.
Пенсіонерка, яка боїться темряви та яку пограбували діти,
хоче в будинок престарілих.
ПРОДАЖ МАЄТОК КРЕЙНІВ
Дякую, люба.
Уорде, зазвичай ти б уже зуби гострив на це.
Вибач, кохана. Зараз я думаю про дещо
трохи глибше, ніж ділянка на продаж.
О боже. Ти досі ганяєшся за втраченими скарбами?
Уорде, це ж 16 гектарів у Вандерхорсті.
-Та ну. -Це інше. Люба…
Це вже не просто мрія. Запевняю, залишився один крок.
Один крок, мила.
-Ага. -Ага.
Усе вдасться.
-Дякую. -Авжеж.
Джей-Джей повернеться, чуєте? То все його штучки.
Піде додому?
Щоб він пішов додому? Майже без шансів.
Ти в нормі?
Так.
А ти?
Я ж цілий, тож…
Гаразд.
Надто небезпечно здавати золото частинами.
Найкращий варіант — спуститись і забрати все до останку.
Підняти все за раз. Покласти в сейф чи сховище.
Не знаю. Поки не знайдемо того, хто нас не обдере.
Сьогодні все спланую, а завтра вранці ми будемо на місці.
-Тоді до діла. -Легко.
-Так, до діла. -А як щодо мого тата?
Чорт.
А що з ним?
Мушу їхати з Уордом рибалити.
Не підеш за 400 лямами, бо мордуватимеш рибу?
-Я мушу їхати. -Забий.
-Там золота на 400 лямів! -Щось вигадай!
Я мушу, чуєте?
Він мене врятував. Якби не Уорд, мені б світив патронат.
Тому…
Мушу їхати. Крім того, краще це зробити вночі.
Хіба ні?
Гаразд. Добре, їдь рибалити.
Може, Джей-Джей до того вже заявиться.
Сучий син.
Я був у Джона Бі.
Я не питав, де ти був.
Мені начхати.
Знав, що зголоднієш.
Я не тому повернувся, тату.
-Приніс гроші. -Повірю, як побачу на власні очі.
Усе тут.
Двадцять п’ять штук.
Не знаю, звідки вони. І не хочу знати.
Тобі вдалося.
Віддаю належне. Тобі вдалося.
У холодильнику пиво.
Може, Ґаффі ще продає Макос.
Віддає майже задарма.
Так.
Тату, це на відшкодування.
-Ми вкладемо це… -Тату.
-І ще підзаробимо. -Тату.
Можеш хоч раз зробити щось правильно?
Знаєш, у скільки ти мені став, гівнюк?
Цієї пачки…
копам не бачити. Ні.
Поїду на південь.
-І збільшу втроє… -Тату!
Хочеш щось сказати?
Після всього, що наробив?
Хочеш поговорити?
Так і думав.
Боже, вічно марную час на інших.
Треба підлатати мотор.
Пацан, лежи, де лежиш.
На ноги!
Обікрасти захотів?
Ти мені нічого не дав! Крім відстійного життя!
Ти тільки те й робив, що лякав мене!
І знаєш що, тату?
Я тебе більше не боюся.
Ось таке життя в Карасів. Про це ти мріяла?
Навіть більше.
Так.
О чорт. Це Рейф.
Ей, зупини своє корито!
-Чорт. Ні, Джоне Бі. -Що?
Я сама розберуся.
Що ти нахрін виробляєш?
-Гляньте на неї! Міс Бездоганність! -Ей? Ти під кайфом?
-Що? Ні. -Чорт. Ми ледь тебе не збили.
Чув, що ви виставили чужий дім.
Про що це ти?
Що тато скаже? Дім наркодилера.
Не знаю. Ти б сказав, та тебе виперли.
Хотів подбати про сестричку.
-Брехня. -Вічно невдячну.
Саро, ви обчистили покидька.
-Я це знаю, Рейфе! -Слухай! Це в мене від нього!
За те, що я затримав гроші.
-Бо купив дебільний мотик! -Вислухай мене!
Ти його обчистила. Знаєш, що він зробить з тобою чи з тим Карасем?
-Не смій. -О так…
Не смій!
Ніби я не знаю, що ви робите.
Знову хочеш мене вбити, Топе?
Починається. У всьому завжди винні мажори, так?
Вибач. Прикро за твою руку, та я тебе майже не зачепив.
Це ж не я розбещую цю дівчину з іменитої родини
та втягую її у злочинний світ…
-Ти ж не в курсі! -Не в курсі?
Це ж ви вкрали 25 штук у бариги?
То ось у що ти її вплутав?
-Я б віддав Баррі гроші ще вчора. -Переймайся за себе, а я — за себе!
Я вже розібрався зі своїм лайном, чуєш?
Колись я тут усім заправлятиму, Саро…
ти пошкодуєш про таке ставлення.
Надішлеш мені офіційне повідомлення?
Псих.
Я знаю, що про неї дбаю я, а не ти.
Сідай на свій довбаний мотик.
Або що?
Сідай на мотик.
До зустрічі, сонечко.
І не дякуй.
Ти вища за це все, Саро!
Оце тупак.
Ага, навіть не кажи. І я з ним зустрічалася.
Усе гаразд.
Мені так прикро.
Слухай, хочу тобі дещо показати.
Добре.
О господи.
Я про це місце навіть на знала.
-Довіряєш? -Це моя офіційна посвята?
-Ні. Ходімо. -Добре.
Ти готова?
Завжди готова.
Заціни.
Ого.
Круто, правда?
Так, тут дуже гарно.
Ага.
У дитинстві сюди ходив мій тато.
Справді?
Казав, це залишки старого острова.
Таке давнє?
Ага, щось типу того.
Ще до багатоквартирних будинків і нової забудови.
О, а це дзвіниця.
Раніше перед прибуттям кораблів били у дзвони.
-Там? -Так.
Можна оглянути?
Так.
Чекай. Я перший. Типу на розвідку.
Пацюки та все інше.
Не вдарся головою.
Тут класно, так?
-Ага. -Дивися.
-Це ти? -Ага.
Мені було десять. Це ми з татом вирізали.
Так.
А тепер сюди.
Готова?
Не знаю.
Господи. Тут так гарно.
Неймовірно.
Чому в мене відчуття, що ти водив сюди й інших дівчат.
По-твоєму, я воджу у своє таємне місце всіх, кого підчепив?
Не знаю, що ти робиш з тими, кого підчепив.
Ти перша.
Те, що я скажу, може видатися нездоровим,
але нині дуже цікавий день.
Радієш життю за межами клітки?
Воно прекрасне.
-Послухай. -Ні…
Вибач, я…
Ні.
Мушу тебе попередити.
На цьому етапі…
стосунків з хлопцями я зазвичай…
їх кидаю.
Тоді зупинимося?
Як скажеш.
Послухай…
усе добре.
Добре.
Повір.
Хочу в тебе дещо запитати.
Валяй.
Отже…
Ти вже…
Ні.
Ще ні.
Це тебе лякає?
Ні, чесно кажучи.
Не хочу сказати, що не було нагоди…
Упевнений, нагода в тебе була, і не одна.
Я кажу, що хочу…
і думаю, що хочу…
та коли доходить до діла…
-Думаєш, що втратиш контроль? -Ні.
Я наче боюся, що ти побачиш мене справжню.
І тобі це не сподобається.
Готуєшся кинути мене?
То от у чому річ?
Підеш собі й залишиш мене тут, у дзвіниці?
Хтозна.
Превентивний удар.
Класна стратегія.
Бий сильно, бий першим.
-Мушу тримати тебе в тонусі. -Напевно.
А ти?
То була особлива подія?
Так, дуже особлива.
Туристка з Цинциннаті.
Ми познайомилися на вечірці.
І вже за п’ять хвилин вона сама запропонувала.
-Дуже відверто. -Так.
Ми пішли до її квартири, і все тривало 25 секунд.
Марафон.
І потім ти дав п’ять Джей-Джею.
Ні.
Мені було фігово.
Я думала, що всім хлопцям аби когось підчепити,
байдуже де й коли.
А я тоді напився в хлам.
Тоді почекаємо.
Дякую.
-Привіт. -Привіт.
Ти впевнена?
Однозначно.
Треба завершити до ранку. У мене співбесіда.
-Тоді зосередьмося. -Знаю. Усе буде добре.
Джон Бі та Джей-Джей у колодязі, я нагорі, а ви з Сарою носите.
-Так, зрозуміло. -Чудово.
-У мене є лебідка. -Ага.
Ця залізяка витримує до 130 кг.
Дякую.
За що?
Що кинули нас там. Щоб ми помирилися.
По-твоєму, то моя ідея?
Що за фігня?
А це хто ще такий?
Що ти зробив, Джей-Джею?
Мені струмінь б’є прямо в дупу.
Негайно залізайте до мене. Чуєте?
Будьмо!
Скільки це коштує?
Якщо врахувати генератор, бензин
і термінову доставку…
то пішло практично все.
-Усе? -Так, усе.
Ти все витратив за день?
Так, відвів душу.
Та ви лиш гляньте на все це, народ!
Мені сказали, що кращого джакузі для лікувального масажу не знайти.
Кі, що?
Мені що, не можна трохи шиконути?
Годі вже скупитися й перебиватися…
Живемо один раз, хіба ні?
Досить рюмсів. Лізьте в «Дупу киці».
Куди?
У «Дупу киці». Я так назвав цю ванну.
Ледь не забув.
Саме так, знаю. Режим диско.
Отак!
Ти знущаєшся?
-Ти міг сплатити відшкодування! -Чи віддати все на добру справу!
А ще краще, купити все потрібне, щоб забрати решту золота!
Уявляєте, а я цього не зробив!
Я купив джакузі!
Для друзів.
Я купив друзям джакузі.
Ні, знаєте що? Нафіг друзів.
Я купив джакузі для сім’ї!
-Що ти несеш? -Я купив це для вас.
Лиш гляньте, що я зробив для вас. Чуєте?
Зацініть!
-Зацініть! -Джей-Джею.
Ні, годі вже рюмсати. Усе добре, чуєте?
Воно таке класне, так? Усе…
Залізайте вже!
Я просто не зміг.
Я більше не можу з ним!
Я ледь не вбив його.
Хочу зробити все правильно.
Знаю.
Привіт.
Бувай.
-Доброго ранку, босе. -Доброго.
Дивись-но, уже за роботою. Молодець!
-Готовий? -Так.
-Держиш? Добре, здоровило. -Так.
Ґаффі каже, на північ від Великого каменю клює.
Ґаффі?
З його язиком там уже човнів 15.
Краще на південь.
До Впадини Свонсборо, де будемо лише ми.
Згода?
Так.
Тоді в дорогу!
У дорогу.
Класне місце?
Звісно.
Налий мені ще.
А знаєш? Цього разу соку не доливай.
Вип’ю по-чоловічому.
Знаєш? Налий і собі.
Мені 16, сер.
Джоне, я знаю, що тобі 16. Усе добре. Усього один раз.
Ми у відкритому океані. Майже в міжнародних водах.
-Ми відзначаємо. Лише раз. -Добре.
Так, сер.
Не знаю, чи ти в курсі,
але ти ловитимеш рибу з Великим лицарем Рододендрона.
Може, ти вважаєш цей титул неважливим, але для мене він важливий.
Це означає, що я член громади, гідний її довіри.
Це дуже важливо.
Довіра.
Цілком згоден.
За довіру, Джоне Бі.
За довіру.
-Ти в порядку? -Так. Ні, я…
Так.
Стоп. Маю ще один тост. Останній, обіцяю.
Чув, у тебе гарна дівчина.
За Сару.
Клює?
Ні.
Три години тралом, година на місці.
Програємо всуху, синку.
Повний нуль.
Ґаффі таки мав рацію.
Часто мені байдуже, чи я знайду рибу.
Люблю тут бувати.
Те саме казав і мій тато.
Джоне Бі, буду з тобою цілком відвертим.
Прошу того ж від тебе.
-Добре. -Так.
-Гаразд.
Та спершу прошу в тебе вибачення.
За що?
Я ж просив припинити пошуки золота з «Купця».
А ти не припинив.
Чорт забирай, ти його знайшов.
Якби ж то.
Кажи, що хочеш. Я тебе не змушую.
Та я знаю, що знайшов.
І це дивовижно. Чесно, це неймовірно.
Це кляте золото шукають 150 років.
І не знайшов ніхто. Крім тебе.
Але тут така справа, синку. Коли знайшов, веселе життя закінчується.
І починаються проблеми, про які й не думав. Його треба викопати.
Ви намагаєтеся. Якщо воно у воді, треба дістати.
Якщо на суші, то на чиїйсь ділянці.
А що, як тебе спіймають? Це ж крадіжка.
Господи, синку, ідеться ж про купу золота, Джоне.
Тобі 16. Як його перевезти? Як отримати те, що можна покласти на рахунок?
Те, що можна витратити? Розумієш?
Усі ці труднощі. Ось про що йдеться.
Неприємна правда в тому, Джоне, що зараз
ти стрибнув вище голови.
Я тобі потрібен.
Зробімо це разом.
Я подбаю про всі ці проблеми. Це моя робота.
Ми все справедливо поділимо.
Знаю, у тебе є команда. Друзі, які тобі допомогли. Дамо їм частку.
Чого переживаєш? Усе добре. Я тобі допоможу.
Просто довірся мені.
Що скажеш?
Зробімо це?
Я не розумію, про що це ви.
Добре.
Добре, Джоне.
Гаразд. Можемо зіграти по-твоєму.
Але гадаю, ти швидко усвідомиш,
що вибір у тебе невеликий. Адже я знаю.
Я знаю, що ти його знайшов.
Знаю, що ти вже відчув його смак.
Знаю, що з автозвалища зник підводний апарат.
Так ви дістали його з води.
Якщо воно на суші, я знаю, що ви останнім часом вештаєтеся біля Вісімки.
Знаю, що є зв’язок з Редфілдом.
Знаю, що ти просив у Сари мапу Тенніхіллу, і я дав її.
-Повторіть? -Знаю…
Мапу Тенніхіллу.
Що ви щойно сказали?
Перед цим.
Це компас батька.
Що таке «Редфілд»?
Звідки ви знаєте про «Редфілд»?
Хіба що з компаса мого батька.
Я не…
І якщо компас у вас,
ви свідомо його шукали, правда?
Ти чуєш, що говориш? Це якась дурня.
-Так, чую! -Дурня повна.
Редфілд! Ви же сказали «Редфілд»!
«Редфілд» — це останнє послання мого батька перед зникненням.
Вам щось відомо про його зникнення?
Не бреши мені, Уорде.
Я бачу, що брешеш.
Побачимо, що на це скаже шериф.
А тепер додому.
Переклад субтитрів: Маркіян Плесак