Заходьте.
Вес сподівався, що ви з'явитеся. Він чекає.
Ласкаво прошу. Ось сюди.
Привіт.
Заходь.
Просто…
-До наступної кімнати. -Добре.
Тут пахне, як від мерців.
Я…
скажу Весу, що ви тут.
Весе, вони приїхали.
О, добре. Запрошуй їх сюди.
Заходьте, прошу. Обігрійтеся біля вогню.
Радий вас бачити.
Перепрошую, що витяг вас аж сюди,
але я…
не зміг би говорити про це на людях.
Я справді згадував Чорну Бороду.
Але запевняю, мене цікавить не скарб.
Це мій предок, Френсіс Женретт,
британський офіцер, який впіймав і вбив знаменитого пірата.
Ваш прямий предок?
Так, на жаль.
Він відтяв Чорній Бороді голову,
потім убив дружину пірата, Елізабет.
І відтоді, упродовж 300 років,
покоління Женреттів переслідує привид Елізабет.
І насильницька смерть.
Включно з моєю дочкою.
Ларісса, Чендлерова дружина.
Моя дочка бачила Елізабет
за тиждень до смерті.
А тепер…
вона приходила до мене.
Отже, я знаю: часу в мене обмаль.
Так.
Нам дуже шкода, що з вами таке сталося.
Але чого ви хочете від нас?
Звісно, твоя правда.
Перейдімо до справ. Чендлере.
Ми вважаємо, що знайшли спосіб позбутися прокляття.
Перед загибеллю Елізабет благала Френсіса
забрати з корабля чоловіка його подарунок,
найціннішу для неї річ.
Амулет.
Він відмовив, а потім її вбив.
Але, якщо ми знайдемо той амулет,
виконаємо останнє прохання Елізабет,
я вважаю, це зніме прокляття,
що тяжіє над моєю родиною понад 300 років.
Ясно.
Перепрошую. То де, кажете, та штуковина?
Останній корабель Тіча.
«Пригода».
Чудово.
За усіма записами, амулет досі там,
де затонув корабель, поблизу Козиного острова.
От тільки берегова охорона давно все звідти витягла.
Їхні люди не знали того, що відомо нам.
Бо не мали цього.
За узголів'ям ліжка у капітанській каюті
сховано таємний сейф.
Ви ж пірнаєте?
Пірнаємо. Усі ми.
Просто ми це робимо за відповідну ціну.
Чудово.
Ми готові запропонувати винагороду за ваші послуги.
П'ятдесят тисяч плюс витрати.
П'ять тисяч наперед.
І дуже хотіли б отримати відповідь негайно.
Ну, гадаю, ми якось…
Нам треба це обміркувати.
Зараз повернемося.
Ми швиденько. Дякую.
Отже, що це було?
Це дивно. Можемо просто піти через задні двері.
Ми що, будемо слухати типа, якому місце у божевільні?
Привиди? Прокляття?
Він з глузду з'їхав.
Божевільний, але ж оплакує свою дочку.
Треба допомогти.
-Потрібен психіатр, а не амулет. -Він не при собі.
Навіть невідомо, чи правду каже.
Не можна ігнорувати, що він говорить про привида, прокляття.
-Вам це не віддає божевіллям? -Гаразд, друзі.
Припустімо, що ми погодимося.
-Це взагалі можливо? -Так.
Я знала, що ти так скажеш. Ще хтось?
Корабель на глибині 25–30 метрів.
-Небезпечні течії… -Люди,
хіба час перейматися деталями?
-Так! -На 100%.
При нашій скруті, ми відмовимося від грошей задурно?
-Ні, ми ж не такі. -Це не задурно.
Найгірше, що може бути — нам дадуть п'ять штук. Кінець дискусії.
-Це не найгірше, що може бути. -Нас можуть посадити.
Ми дійшли згоди, і ми це зробимо.
Ми беремося.
Щодо п'яти тисяч наперед, це ж вони?
-Можете їх віддати. -Вітаю на борту.
Знаєте, краще я це візьму. Ціліше буде.
Зрозуміло?
-Добре. Звісно. -Дякую.
Ви не пошкодуєте. Обіцяю.
-Ми це зробимо. -Гей, Джей-Джею.
Я в тебе вірю.
Дякую.
ЗОВНІШНІ МІЛИНИ
Ану-ану.
Ну ж бо, Топе!
Ану ж. Я впораюся, ми впораємося. Ось так.
Отак-от, мала!
Люба. Це просто невинне святкування.
-Так? -Отож. Тобі треба пива.
Треба заправитися.
Так, братику!
Ось де він. Як справи, малий?
Усе для перемоги. Люблю тебе.
Пам'ятаєш Пітеркін? Його тато її застрелив.
Що ти сказала?
Маєш що сказати?
-Слухай, хочеш… -Назад, Рейфе.
Слухайте. Хочете перешіптуватися у мене за спиною,
чому не скажете мені в очі? Я ж тут стою.
Хочеш щось сказати, кажи в очі.
-Кажи мені в очі. -Агов, годі.
Ні. Я таки хочу почути, що ти сказала.
-Ми тут усі друзі. -Друзі.
-І ми святкуємо. -Ага.
Не люблю, коли щось кажуть про тата.
Так, я в курсі.
Знаєш, Рейфе, це був хороший чоловік.
Саме так. Чудовий чоловік.
Привіт.
-Не слухай їх. -Не слухати.
Це складно, при мені ж патякають.
Від тих, з Відрубу, це очікувано,
-але ж, знаєш, не тут. -Знаю.
Що це? Кого ти до себе запросив?
-Годі тобі, усе добре! -Ага.
Ходімо, провітримося.
Я в порядку. Просто піду щось вип'ю.
Дай-но мені один… Байдуже.
Рейфе.
Голліс Робінсон.
Багато працювала з твоїм татом.
А, так. Голліс.
Дружина пана Робінсона.
Так, колишня, боюся.
Не бачила тебе кілька років. Ти виріс.
Рада побачитися.
Ну, вибору в мене й не було.
Насправді ні в кого немає. Я захоплювалася твоїм батьком.
Мені дуже шкода, що так сталося.
Дякую.
Знаєш, я за тобою стежила, Рейфе.
Увесь той двіж з нерухомістю.
Той кооператив на Бейлайні.
-Історія з ремонтом церкви. -Нічого особливого.
Але я це втілив, тож…
Еге ж. Люди помічають.
Потрібні люди.
У мене намічається невеличкий проєкт із забудови
і я шукаю собі партнера, якого не лякають труднощі.
Який готовий викладатися на повну.
Партнера?
-О, привіт. -Привіт.
Хто це?
Це моя подруга, Софія.
Софіє, це пані…
панна Робінсон. Голліс.
Рада знайомству.
Це я рада, Софіє.
Що ж,
-бережи себе, Рейфе. -Ви теж.
Хто вона така?
А, просто…
Вона — найголовніша ріелтерка/кугуара на цьому острові.
А.
Що, ревнуєш?
Мені слід ревнувати, друже?
Залежить від пропозиції.
-Гей, та я жартую. -Ненавиджу тебе.
Жартую.
МУЗЕЙ ІСТОРІЇ ПІРАТСТВА
Біля цих берегів понад 2 000 затонулих кораблів.
Багато приписують Чорній Бороді, поки британці його не впіймали
й не відтяли голову.
А ви знали, що привид Чорної Бороди досі блукає цими місцями?
Кажуть, що штормовими ночами
можна почути, як його корабель-привид скрипить на хвилях.
А якщо пощастить,
на пляжі можна натрапити на його безголову примару.
Що сталося з його скарбами?
Хороше запитання, друзяко.
Відомо, що Чорна Борода накопичив цілий статок в золоті та коштовностях.
А от де він це все сховав, ніхто не знає.
Десь біля Козиного острова.
Правильно.
Більшість морських вовків з місцевих вважає, що це десь
поблизу Козиного острова.
Отже, за цією схемою корабля,
найкраще, мабуть, зайти десь тут.
-Точно. -Женретт мав рацію щодо сховку.
Дивіться. У журналі згадано таємну комірку.
Тут, за узголів'ям ліжка.
Ми що, досі про це говоримо?
-Ага. -Корабель на дні 300 років.
-З нього все забрали, ми це знаємо. -Перевірити ж можна.
Еге ж. Це правильно. І нам відомо де він.
У цьому районі.
Тільки невідомо де саме.
А береговій охороні?
Їм точно відомо. Я чув, вони на розслабоні,
тож можна й попитати.
Стривай, Поупе, хіба твій дядько не там служить?
-Дядько Роджер? -Дядько Роджер?
Ні, не спрацює.
Дядько Роджер — прибічник жорстких правил,
яких світ не бачив.
-Не буде цього. -Гірший за тебе?
Я ж і школу не закінчив.
Довелося здавати екстерном. Доволі розхлябано.
Тож… інші варіанти.
Чекай, Джей-Джею,
У тебе ж є там приятель? Бугі.
Господи.
Бугі? Він же в резерві.
Так, але може знати.
Я не про те. Він скніє у яхт-клубі.
Живе від зарплати до зарплати.
Якщо хочемо щось від нього дізнатися,
доведеться йому заплатити.
Я, власне, й не проти. Просто…
-Ні. -Гаразд.
Отака ваша відповідь.
Як на мене, найкращий сценарій —
це якби я мав дядька, який знає, де лежить той корабель,
і він сказав би це нам задарма.
Ой, так у тебе він є.
-З цього й слід починати. -Ти мене не слухаєш.
Я впустив крекер у нього в гаражі і мусив вимести весь гараж.
Він ніколи не видасть засекречену інформацію. Ні за що.
-Не з цим підходом. -Друже.
Твій дядько буквально може знати точне місце,
може навіть нам задарма це сказати. Ти маєш спробувати.
Ні, ти таки не слухаєш.
Ану погодиться?
А я ще думав, Карасі — командні гравці.
-Ні. -І геть жодних шансів?
-А як же «Карасі — на все життя»? -Ніяк.
-Це ж заради всіх. -Годі. Я його не питатиму.
У мене тут намічається проєкт
з руйнування дерев'яних шхун морською водою.
І вимірювання вусоногих. Координати корабля потрібні…
Отже, насправді
ти хочеш, щоб я порушив присягу країні й Богу
аби ти й твої непутящі друзі казна-що там робили?
-Про Бога ж не йшлося. -Ти мене дивуєш, Поупе.
Ти — розчарування не лише для мене, а й для всієї родини.
Дивися на мене.
Ти мусиш привести себе до ладу, синку.
Що сталося?
Думаю, стосунки геть зіпсовано.
-Клас. -Не переймайся, Поупе.
Може, він вже давно на тебе рукою махнув.
План «Б»?
Знайдімо Бугі.
На жаль, ні. Мені шкода.
Дякую, що подзвонили.
Гарного вам дня.
Відтята голова. Гидота.
Ваш чек.
Приходьте ще.
Якщо я не на серфінгу.
Відчуваєш?
-Гроші. -Гроші.
-Вітаю. -Добридень, панянки.
Пам'ятаєте мене?
Як вас забудеш?
Милий акцент. Вітаю у нашій країні.
Чим можемо допомогти?
Я дещо вам приніс.
Не варто було.
Я можу перебрати від вас це місце будь-коли.
За хорошу ціну.
Це не обов'язково.
Запропонувати вам дармовис?
Може, скляний бонг, люльку?
Схоже, вам не завадить.
Ви все одно втратите це місце.
Могли б зараз і продати.
Вдалого повернення на батьківщину.
-Що це? -Секунду.
Я не певна… Господи.
Батько таке часто робив. Зміна зонування.
Спосіб змусити власників нерухомості піти.
Це законно?
Якщо є достатньо грошей.
Нам треба значно більше, ніж 5 000 $.
Гаразд.
Гайда, до справи.
«Морський окунь». Думаєш, він тут?
Так. Уся берегова охорона сидить тут.
Онде він. Друже мій, Бугі!
Це я винен. Вибач.
Це був складний удар, правда?
-Радий тебе бачити. -Не треба отак наскакувати.
Більше не буду. Можливо.
Дякую. Радий знову побачитися.
Отже, технічно, тобі відомо, де він.
-Ти ж так сказав. -Звісно ж, що я знаю.
Я тягну службу на катерах три дні на тиждень, але…
Ви ж тепер відомі шукачі скарбів?
Ні, чорт забирай. Ні, це державна таємниця.
Вони не хочуть, щоб там лазили усі, кому заманеться.
Ми вміємо берегти таємниці. Я завжди беріг.
Вони ось тут. Замкнені.
Еге ж, і мене замкнуть, як дізнаються.
-Ще й пенсії позбавлять. -Агов.
Ми ж туди й назад.
-Знадобиться хвилин з 60. -Максимум 30 хвилин.
-Сорок хвилин. -Тридцять.
-Сорок п'ять хвилин. -Максимум.
Туди й назад.
Вночі? Це треба робити вночі.
Чому раптом вночі?
Бо місце таке. Поблизу бази.
-Ви не готувалися? -Бази берегової охорони?
Ні, іншої. Так, берегової охорони.
Вдень вас відразу помітять.
Гаразд, тоді зробимо це вночі.
-Щасти вам з цим. -Ні, Бугі.
Сорок п'ять хвилин біля корабля. Вночі.
Ну-бо, друже. Нам потрібні лише точні координати.
Яка твоя ціна?
Ціна?
Мене не можна купити, тож і ціни немає.
Вислухай мене.
Агов, послухай.
Ціна завжди є.
-У мене немає. -Ні.
А, може, і є.
А, гаразд.
Як щодо того сірого скорогона?
Сірий скорогон? Що?
Мені той мотоцикл до душі. Крутий.
Знаю, що так. Тільки не продається.
Ми його не обміняємо. Ні. Він же просто жартує.
-Він не продається. -Це ж заради всіх.
-Не… Бугі. -…заради всіх.
Можна з тобою поговорити?
Друже, то ж мій мотоцикл.
Мої колеса, моя свобода.
Моя крихітка.
Та я тебе розумію.
Але ж, знаєш, ціни.
Може, знайдемо амулет і потім…
Помовч. Прошу, просто мовчи.
Ми зможемо. Ану всі до мене. Хто готовий знайти скарб?
-Я! -Так!
Гаразд. Три, два, один…
Арр!
Уперед! Тальки обережно. Не так швидко.
Хто знайде скарб першим? Гайда!
Паркере, ти меч загубив.
Малий сказав, сюди.
Гаразд. Ходімо, глянемо, що там таке.
Сучий син.
Наступного разу чекайте мене,
перш ніж рухати померлого.
Так, пане.
Добре. Більше нічого тут не чіпайте. І нумо його завантажувати,
щоб ще більше не травмувати глядачів.
-Прокляття. -Готуйсь. І один, два.
Документів немає, шерифе.
Ясно.
Слухай, я тут подумала…
Ти не можеш пірнати сам.
Ще і як можу.
Але це небезпечно.
Я з тобою.
Це 25 метрів углиб у темряві.
-Ще й лазити між конструкціями. -Отож.
Навіть експертам непереливки буде.
-А ти не експерт. -Як і ти.
Я вже вирішила.
Тож.
Врятуймо ферму. Не збираюся повзти назад до батьків.
Буде весело.
Гаразд.
Вирішено.
-Це від цього синього. -Вам пора.
Це буде швидка операція. Туди й назад.
Швидко вниз, швидко огледілися, все. Правильно?
Усе буде добре.
Гаразд.
Агов, поки ти не пішов…
-Зачекай. Поки ти тут… -Що?
Пам'ятаєш мажора, що намагався перебити наші ставки?
Так. А що трапилася?
Ось що він приніс.
Вони змінюють нам зонування.
Можемо втратити це місце.
От лайно.
Ще хтось знає?
Лише Клео.
Поуп здуріє, як дізнається.
Гей, тихо. Я не знав.
Що нам робити?
Ви готові?
Усі на борт!
До справи.
Гаразд, слухайте.
У нас є координати, є обладнання.
Туди й назад. Маємо лише одну ніч.
Прослизаємо тихенько. Уваги не привертаємо.
Гаразд? Джей-Джею, ти пірнаєш.
-Сара й Клео… -Власне…
Я теж пірнаю.
Добре.
Джей-Джей з Кі пірнуть.
Ми з Поупом нагорі.
Саро, Клео. Їдете до маяка біля бази берегової охорони.
Стежте. Зробимо як слід — будемо вдома до півночі.
Час іде.
-Веселуха. -Як колись.
-Обережно. -Звісно.
-Побачимося. -Не наробіть дурниць.
Агов, друзі, посміхайтеся, добре?
Через вас і я нервуюся.
Ми зіслизнемо вниз і роздивимося.
Як його там і немає, старому — облом, а ми — додому.
Карасі у виграші. Ясно? Це у найгіршому випадку.
А поки що, з кимось поділитися?
Ні. Агов! Ні.
Пити не можна.
Добре. Просто зняло б напругу.
Джоне Бі, ми на території берегової охорони.
Ще метрів з 20, на першу годину.
Гаразд, досить. Сповільнюй.
Ми у зоні пошуку.
Яка тут глибина?
Двадцять чотири метри.
Гаразд. Готовий?
Починаємо.
Вимикай. А ви готуйтеся.
Утримуй нас на місці.
Вони на місці.
Ти виглядай берегову охорону.
Якщо чесно, це доволі схоже на серфінг.
Заходимо проти течії й вона нас… винесе.
Отак-от.
Точно.
Це обов'язково?
Так. Тобто, риф, риба…
-А ще можуть бути акули. -Це теж.
І робіть зупинки при підйомі.
Що п'ять метрів по три хвилини. Чуєш, Джей-Джею?
Прийнято.
Або що?
Кесонна хвороба. Азот у крові,
нестерпний біль, смерть, всяке таке.
Їй слід це знати.
Агов, ти в нормі?
-Так. -Добре.
-Зробімо це.
Гаразд.
Готова пірнути.
Готовий… пірнути.
Ну що, Кі, ти готова?
Так, усе добре.
Гей, Поупе.
Приплив. Не знаю, чи довго зможемо тут бути.
У них повітря на 45 хвилин, довго там не пробудуть.
У вас там все добре? Катерів не видно?
Ти щось бачиш?
Поки нічого.
Берегової охорони не видно. Але насувається туман.
Дійде сюди, ми осліпнемо.
Зрозумів.
Я б збрехав, якби сказав, що я за таким геть не скучив.
Лише одна ніч.
Туди й назад.
Ми дрейфуємо. Трохи поверни на правий борт.
-Інший правий борт. -Чорт.
Добре. Тримайся тут.
Приплив точно починається.
Їх майже не видно.
Скільки минуло часу, Поупе? Що ми маємо?
-П'ятнадцять хвилин. -Туман густішає.
Ну ж бо.
Джей-Джею, сюди.
Подивися.
Кіаро.
Кі!
Ні! Гей! Допоможи.
Допоможи мені.
Ні! Кіаро!
Ні!
Сюди!
Джей-Джею!
У нас усе гаразд? Доповідайте. Щось бачите?
Ти це чуєш?
-Що? -Ось це.
Чорт. Це погано.
Хлопці, тут є ще хтось.
Мерщій забирайтеся. До вас хтось прямує. Не берегова охорона.
-Чуєш? -Це човен. Не нервуй.
-Поупе? Джоне Бі? -Глуши двигун.
-Він вимкнений. Інше теж. -А сигнальні вогні?
-Пригнімося. Гаразд. -Пригинаюся.
Тишком-нишком.
Ні! Кіаро!
Ми близько!
Має бути просто тут!
Джей-Джею!
Пройдімо ще раз!
Добре!
-Скільки часу в них залишилося? -П'ять хвилин.
-Треба їх витягати. -Починаймо шукати.
Бачиш його? Мав би вже випірнути.
Агов.
Маємо йти.
Треба нагору, негайно.
Так.
Ти в нормі?
-Так. Ледве встигли! -Я знаю.
-Хто то був, там, унизу? -Де Джон Бі?
Джоне Бі!
-Агов! Джоне Бі! -Джоне Бі!
-Джей-Джей та Кі. -Пливіть сюди.
Швидше. Ми вас бачимо. Годі галасувати.
-Отакої. -Та де ж він є?
Агов! Сюди!
Он де він. Он там.
Він он там. Рушай прямо.
Сюди! Ну-бо, покваптеся!
Поупе, драбину!
Давай драбину.
Кі, давай свої речі.
-Чекай, а де компенсатор плавучості? -Немає.
-Тобто, як немає? -Отак, немає.
-Там був якийсь тип… -Ви в нормі?
-Той тип намагався нас убити. -І ми тут човен бачили.
У них зброя. Мерщій забираймося.
Ні, ти не розумієш.
-Там унизу якийсь тип… -Човен, він щойно був тут.
Боже. Що в тебе з рукою?
-Там були інші. -Що?
Штрикнули підводною рушницею.
Хто? Де вони?
Хапай драбину. Ходу.
-Бери драбину. -Тримайся.
Ти в порядку? Все гаразд?
-В нормі. Забираймося звідси. -Рушай!
Я чую човен!
Там!
Телефонували?
Боюся, що ні.
Як зателефонують, відразу скажи.
Іди собі. Я зайнятий.
Дякую за гостинність, Голліс.
Не проти, як наллю собі ще?
Звісно. Пригощайся.
Пам'ятаєш, я говорила тобі про угоду?
Хочу надати тобі можливість
стати на початку дечого дуже особливого.
-Козиний острів. -Саме так.
Він належить Женреттам.
Тридцять кілометрів берегової лінії.
Найбільша незабудована дільниця
східного берега.
Подарований королем у 1718 році. Ніколи не продавався й не оцінювався.
Пара років, і Відруб стане Вісімкою, будувати буде ніде,
окрім Козиного острова. Зараз…
вони шукають групу елітних партнерів для створення синдикату.
Гаразд, чому я?
Ти молодий, ти енергійний,
місцевий і…
і ти мені подобаєшся, Рейфе. Гадаю, я можу це визнати.
Хочеш знати найцікавіше?
Чому він продається зараз, по стількох роках?
Думають, що там привиди.
Чорна Борода.
Ви знущаєтеся.
-Ні. -Справді?
Еге ж.
Маємо чудову нагоду заробити цілий статок,
бо стариган вірить у привидів.
То тебе це цікавить?
Мені продовжувати?
Ага, продовжуйте.
Так.
-То що, в біса, трапилося? -Нас намагалися вбити.
Що? Чому? У цьому немає сенсу.
Вочевидь шукали те ж, що й ми.
Той амулет чогось вартий. Старий щось тримає в таємниці.
І потім внизу хтось чекає. Знала, що це мутна історія.
У мене в животі болить.
Зупинки для декомпресії робили?
Скажу ще раз.
Нас намагалися вбити. Зупинок не робили.
Це кесонна хвороба. Їм треба до лікарні, негайно.
Потихеньку. У вас у крові просто кілька бульбашок.
Бульбашки в крові?
Ні-ні, усе буде добре.
Давай, Джоне Бі!
Та даю ж.
Обережно!
Дихай глибоко.
Джоне Бі, ти можеш швидше?
-Чорт. -Гей.
-То хто там вам трапився? -Гадки не маю, Поупе.
Але ви не повірите.
Що це?
Ви його знайшли?
-От чорт. -Що?
-Саме його він і шукав. -Дідько лисий.
-А раніше сказати? -Був зайнятий, помирав.
-Джоне Бі! -Та їду ж.
Та ти зірка, подруго!
П'ятдесят тисяч.
А бодай же тебе.
-Пів ста штук. Ага. -Не марно.
-Гаразд, ходімо. -Ти її тримаєш?
-Сюди. -Поупе, не зупиняйся.
Я тримаю. Ходімо.
Ну ж бо.
Тримаю.
-Потрібна допомога. -Кесонка.
-Я тримаю. -Добре.
Я тебе тримаю.
Життєві показники й свідомість стабільні,
рівень болю змінюється в потрібному напрямку.
Але певний час побудуть у барокамері.
Забезпечили собі 12 годин в тому баку.
Отже, хороша новина. З ними все буде гаразд.
Просто потрібен час на декомпресію.
Чорт.
Я така за них рада.
Поки чекаємо, пропоную відвідати Женретта й забрати гроші за амулет.
Не знаю, як ви, але після усього цього,
гадаю, нам винні більше, ніж 50 штук.
З якого це дива?
-Треба ж. -Ти переслухав Джей-Джея.
Я просто кажу,
що, хай що від нас приховують, воно значно дорожче, ніж 50.
Треба його навідати. Зараз.
Поупе. Послухай, друже.
Це ж до біса гарна ідея.
-Поганий хлопчик Поуп. -Невже?
-Еге ж. Які, в біса, 50 тисяч? -Він нас точно дурить.
Їдьмо! Гайда.
-Мерщій в бус. -Мерщій за грошима.
Кі.
Ти мало не загинула.
Не слід було тебе туди брати.
Хто б тоді тебе врятував?
Якби не я, він би тебе вколошкав.
Гаразд. Я теж тебе врятував.
Врятував.
Дякувати Богу.
Знаєш, я думала, що тепер все інакше.
Насправді ж є лиш ми проти світу, хіба ні?
Радше ми проти всесвіту.
І ми перемагаємо.
Так і є.
Як на мажорку, ти ще й нічого.
Знаєш,
ми тут на 12 годин.
Що будемо робити?
Напевно, щось та вигадаємо.
Лікаря Робертса викликають до палати 43.
Якщо ті люди ладні вбивати за цей амулет,
скільки ж він коштує?
Покажемо йому цю штуку, потім виставимо ціну?
Мільйон доларів.
Мені подобається.
Грай по-великому. Мене тато навчив.
Чекайте. Що за чорт? То ж Шуп?
Ні. Ми розвертаємося.
-Не треба. -Що? Ні.
Поупе, хто ж сам іде до копів?
Погоджуся, ризик завеликий.
Як тікатимемо, спровокуємо погоню.
Просто тримай курс.
Добре.
А ось і він.
Я не боюся копів.
Ми нічого не зробили.
-Ось вони! -Шупе.
Славетні шукачі скарбів.
-Еге ж. -Швартуйтеся. Кидай лінь.
Пощастило ж мені.
Саме до вас збирався.
Справді? Навіщо це вам до нас, Шупе?
Ви ж знаєте старого, що тут мешкає?
Ви ж вчора зустрічалися?
Так.
Добре. То ви з ним говорили?
Я радий, що ти це підтвердив.
Що ж, старий он там, нагорі. Мертвий.
І, за винятком його зятя, ви останні, хто його бачив.
Прокляття?
Отже, ви нікуди не їдете.
Чому б вам не піднятися сюди?
Нам є про що поговорити.
Переклад субтитрів: Сергій Білай