Тобі зручно?
Еге ж, я сяду.
То ви просто вешталися й випадково опинилися тут?
Нас найняли.
Женретт, якому будь-хто по кишені, найняв вас?
Вірите ви чи ні, та Ельдорадо ми знайшли, тож наші досягнення…
Хіба я щось про це казав?
Чому ж нас замкнули, наче є якісь підозри?
Боже, ви не замкнені. Без перебільшень, принцесо.
Справді думаєте, ми б тут стирчали, якби щось зробили?
Може, вирішили вдати розумних. Це якби я думав, що ви таке можете.
Ні, шановний, ми просто зайшли.
Говорите з кожним з нас окремо, це схоже на допит.
-Це місце злочину? -Чому ти це спитала?
-Ви зі мною говорите, і я тут. -Ясно.
Та ти справжній детектив.
Ні, не місце злочину. Поки що.
-Я питаю наперед. -Це ви про що?
Ви для біди що той магніт. Ось я про що. І ти це знаєш.
Щодо неприємностей, маємо певні відхилення від норми.
-Якщо зробити діаграму. -Поупе, не треба мене бентежити.
-Вас бентежить математика? -Ти знущаєшся?
-Та ні. -Ви зустрілися з Женреттом,
-що було потім? -Він говорив про одну штучку.
Якийсь медальйон.
Він думав, що проклятий.
-Проклятий? -Не знаю, Шупе.
Він так казав.
І ви повірили?
-Я схожа на дурну? -Гадаю, він вірив.
Як знайде амулет, прокляттю кінець.
-Заплатить 50 000, якщо знайдемо. -Та тепер він мертвий.
-Можеш нічого там не чіпати? -Вибачте.
Тут зона активного розслідування.
Коли ви сюди приїхали, що він казав?
Багато говорив про свою дочку.
-Он її. -Я в курсі. Я її знав.
Ми всі знали. Це ж маленький острів.
Отже, те брязкальце. Пощастило його знайти?
-Ні. -Ні.
-Чорт, ні. -Шкода, але ні.
Не сумніваюся.
Ледве викрутилися. Нервуюся, коли копи поруч.
-Дідько, він же позаду нас. -Тихо.
Дивіться, не йдіть надто далеко, чули?
Так, пане.
Мусите визнати, це таки дивно.
Ага, старий казав, що його вколошкає привид,
і так воно й сталося, тож…
А якщо вбив мертвий, це вбивство?
Ми на це не купимося. Жодних шансів, що його
вбив привид тієї, як її там, ясно?
-Може, якась стареча хвороба. -Якийсь тунельний синдром.
-Або екзема. -Чи остеопороз.
Привіт.
Прийміть наші співчуття, пане Гроффе.
Дякую, Саро. Дуже вдячний.
Це…
Мене це шокувало.
Я… Я знаю, Вес уклав з вами угоду.
Я її дотримаюсь.
Як щось знайдете, дайте знати.
Заради Веса.
Ми вас повідомимо, якщо щось буде.
Дуже прошу.
-Хочу звідси забратися. -Еге ж.
Гаразд.
А я думала, дивніше вже нікуди.
Еге ж, старий помер, а Грофф досі хоче амулет.
Що думаєш, Джоне Бі?
Відбувається набагато більше, ніж нам відомо.
ЗОВНІШНІ МІЛИНИ
-Очищується. -Я теж дещо вчила, Поупе.
Божевільна вчена.
-Де ви навчилися таке робити? -Ну уроках хімії.
У мене теж була хімія.
Ми з тобою вчили різну хімію.
Що?
Гадаю, готово.
Молюски зникли.
-Ого. -Лише погляньте.
Справжнє золото. Гляньте, тут.
-Не торкайся. -Що?
Це азотна кислота.
Мабуть, чогось вартий.
-Яка тонка робота. -Бачите напис?
Так. Стій. Постривай.
Погляньте.
Це іврит. Я впевнений.
Ні. Думаю, арабська.
-Карлючки йдуть у той бік. -Точно.
Треба розібрати ті написи. Люди ладні за це вмирати.
Хтось знає арабську?
Я декого знаю.
Ну, я його не знаю, але тато знав.
Мусульманин. Вони грали у більярд.
Мешкає неподалік Бейлайна.
Тільки не кажи, що це таке.
-Еге ж. -Без натяків.
-Заберімо Кі й Джей-Джея. -Так.
Я не певен щодо тієї угоди з Голліс.
Хтось мав би бодай щось чути,
а з моїх знайомих — ніхто нічого.
Справді? Це дивно.
Не знаю. Якоїсь миті я був збудився,
але ж це якесь шахрайство, так?
Скільки вона хоче?
Чотириста штук.
Чотириста?
Важкувато було б їх зібрати.
Не те що воно того не варте. Така ділянка,
коштуватиме сотні мільйонів, щонайменше.
Добре.
Мабуть, думає, що я дурний.
Я ж бачив ті погляди в клубі. Перешіптування.
Я знаю, що про мене всяке говорять.
Але не при мені.
Бо якби так, довелося б мені… очі їм повидряпувати, чи щось таке.
І, якщо чесно, я рада, що ти їй не повірив, бо…
Я їй не вірю.
Справді? Гадаю, це ревнощі.
-Ревнощі? -Еге ж. Ти ревнуєш.
-Ні. -Кугуара підкрадається.
Я не ідіот.
Мене вважають ідіотом, але…
вони побачать, як Кемерони ведуть справи.
-Усе добре? -Усе добре.
Старшу медсестру — до приймального.
-Вітаю. -Господи.
-Нещасний випадок. Треба зашити. -Як це сталося?
-Упав на якісь інструменти. -Я вам дещо дам.
Ось, притисніть.
Потрібні посвідка, місцева адреса та страховка.
Двоє недоумків зараз у барокамері.
Пірнали вночі у Тічез-Гоул.
Тупість не має меж.
І не кажи.
Гаразд, ви готові. Вона вас відведе.
Ходімо.
Ходіть.
Ну-бо, палата готова.
Ходімо зі мною.
Палата там.
Пане, ми підготували для вас палату.
Даймо їм спокій. Ходімо.
Кі.
Кі, отямся.
Кі, прокинься. Поглянь на мене. Послухай.
У коридорі щойно був чоловік. Гадаю, це він, тип
з затонулого корабля, у нього рана.
-Саме там, куди я поцілив. -Він тебе побачив?
Так.
-Отже, він знає, що ми тут. -Отож. Треба вшиватися.
Нам треба йти.
Стривай. Пані!
-Джей-Джею, ні, не треба. -Пані! Панно!
Агов! Пані! Є там хто?
Пані. Агов!
Агов! Пані!
У коридорі щойно був чоловік.
Перепрошую. Ще кілька хвилин.
Він намагався нас убити.
Розумієте? Намагався нас убити.
Я тебе не чую.
Ні. Пані!
Пані!
-Викличте охорону. -Допоможеш з дверима?
Заспокойся, добре? Дихай.
Дихай.
-Пані, викличте охорону. -Допоможи. Вона нас не випустить.
Розслабся. Ви вже майже закінчили.
Гей, стійте! Вислухайте мене.
Будь ласка, допоможіть. Ми мусимо вийти.
-Допоможи з дверима. -Гаразд.
Два, один, штовхай.
-Ну-бо. -Чорт.
Чому не виходить?
-Кі, я знаю. Спокійно. Дихай. Добре? -Мені страшно.
-Маємо вийти. -Заспокойся.
Ми щось вигадаємо.
Господи.
Зачекай-но.
Є одна думка. Не найкраща з моїх ідей.
-Так. -Добре.
Ого, Джоне Бі. Дуже дякую.
Розкішний подарунок до заручин.
-Подобається? -Не бандана, звісно.
Але блищить. Люблю блискітки.
Від тебе я іншого й не чекав, Саро Кемерон.
Сара Ратлидж.
Я одружена, знаєш. Але…
Ой, ні. Нічого показати на доказ.
-Гаразд. -Що не так на картинці?
Як щодо того, щоб, коли отримаємо 50 штук за цю штучку,
купити тобі обручку?
Знаєш же, що я жартую.
-Усе нормально. -Ні. Купимо справжню.
-Що скажеш? -Гаразд. Домовилися.
Прислинили.
Добре. Зробімо це.
Трохи перекладемо з арабської.
ІСЛАМСЬКИЙ ЦЕНТР «МІНА ДЖАН»
До молитви ще година.
Перепрошую?
А якщо ви прийшли з пропозицією, розвертайтеся, бо я не продаю.
Ні. Ми насправді прийшли просити допомоги.
Так.
Ви ж колись знали мого батька?
Джона-старшого Ратлиджа.
Мені шкода. Я чув, що сталося.
Дякую.
Заходьте.
Так.
Ну ж бо.
Ого, рана значно глибша, ніж я думала.
-Вже не треба зашивати. -Та таки ж треба.
Як, кажете, поранилися?
На фермі.
Бий сильніше. Вибивай.
-Охорону — до барокамери. -Якого біса?
…до барокамери.
На здоров'я.
Секунду.
Відчини двері.
Охороно! У нас втікач.
Виграю тобі час. Зустрінемося назовні.
-Ти про що? -О боже, мої мізки!
Ми там сиділи надто довго. Наче у пічці.
Хотіли мене засмажити як курча? Ні.
Рух для нього шкідливий.
-Вгамуйся. -Ти мав розслабитися.
Вже ж майже закінчив, аж раптом здурів.
Ні, знаєте що? Виведіть мене. Треба зателефонувати.
-Буде офіційна скарга. -Майже закінчили.
-Ясно? Офіційна історія. -Еге ж.
-Нехай твої дзвонять моїм. -Історія…
-Пане… -Ви ще про мене почуєте.
Ото вже буде вам!
У тебе на правій руці павук.
-Пане. -Гляди, щоб не вкусив. Він дикий.
Агов. Вони самі розберуться.
Господи-Ісусе.
-Ти що, у лікарні по деревах лазиш? -Друзі.
Де Джей-Джей?
Зараз буде. Рушай. Ну-бо!
-Сюди! -Ну ж бо.
-Давай. -Заскакуй.
Усе гаразд?
-Так. Газу, Поупе! -Все гаразд?
Так. Пам'ятаєш типа, що намагався нас вбити на кораблі?
Він був там.
-У лікарні, з вами? -Отож.
Йому накладали шви. Там, куди я поцілив.
Поцупила історію хвороби. Є адреса.
-Десь поряд з «Пеліканом». -Нащо вона нам?
Тобто? Навідаємо його.
Саме так. Дізнаємося, що за один.
Четверо проти одного? Гадаю, здолаємо.
-Або просто роздивимося. -Цього разу я буду готовий.
Так, куфічна в'язь.
Нею вже сотні років не користуються.
Ви можете це прочитати?
«Від півмісяця до Північної зірки,
де зіштовхуються живі з мертвими.
Воротар укаже шлях».
Схоже на вказівки шляху.
Чекайте, тут ще ззаду є.
«Від Едварда Елізабет».
Едвард та Елізабет.
Де ви це взяли?
Сімейний спадок.
Якої сім'ї?
Едварда Тіча?
Чорної Бороди і його дружини Елізабет?
Насправді, я прямий нащадок Едварда Тіча…
Він проклятий.
Що?
Не можу вам допомогти.
Забирайтеся.
-Я… -Ідіть. Негайно.
-Гаразд. -Я сказав, забирайтеся.
Вибачте.
Ти хотів мене бачити?
Поглянь на це.
Сліди удушення тут і тут.
Це не серцевий напад.
Хочеш сказати, що Женретта вбили?
Ну, самого себе вдавити складно.
Еге ж.
А зараз стане ще цікавіше. Підійди сюди.
Тут у нас той, з пляжу.
Схоже, у нього такі ж сліди на шиї з обох боків.
Поглянь сюди
і сюди.
Такі ж синці. Того ж розміру.
На тому ж місці.
Тож маємо припустити, це зробила одна людина.
Кому ще ти розповів?
Лише цим двом і тобі.
Ціную твою обачність.
Софіє!
Іди сюди, солоденька.
Як ти? Усе добре?
-Усе добре. -Ти так виросла.
Привіт, мамо.
-Привіт, тату. -Привіт.
-Привіт, люба. -Привіт.
Що сталося?
Як там Рейф?
Добре.
У чому річ?
Вийди.
Ненадовго.
-Він щось зробив? -Ні, нічого.
Просто…
Була розмова з подругою, з нашого боку життя.
І вона дуже мені допомогла.
Я їй, певним чином, винен, тож…
Вона попросила, щоб ти їй допомогла
з Рейфом.
Як саме?
Якби ти трохи підштовхнула Рейфа до угоди, яку вони намагаються укласти…
Вона заплатить.
Хто це? Хто це пропонує?
Це та рієлторка?
Не важливо, якщо ти не згодна.
Я навіть казати не хотів, бо це якось…
Безчесно, тату.
Я не буду допомагати ошукати мого хлопця.
Еге ж.
Я так і думав.
Ти хороша дівчина.
І як так сталося, га?
ГОТЕЛЬ «ОКЕАНСЬКИЙ»
Упевнений, що це саме тут? Це ж пірс.
Там була саме ця адреса.
Може, він збрехав щодо адреси.
Я зробив би саме так.
Справді думаєте, що він тут?
Хтозна. Хочу подихати свіжим повітрям.
Хтось ще хоче? Заодно можна й роздивитися.
Розважайтеся.
Обов'язково.
А ми тут наглянемо.
То який план, якщо натрапимо на того вбивцю?
Тікати. Тобто… Та жартую я, ясно?
Затримуємо, вивозимо, допитуємо.
І як ми його затримаємо?
Ну, підкрадемося до нього, у шпигунському стилі.
Гаразд. Я за.
-Тобто, ми під прикриттям. -Саме так.
-Просто вдавай, що у нас побачення. -Еге ж.
Як знаєш, на що це схоже.
Що значить «Як знаєш, на що це схоже»?
Що у нас ніколи не було побачень.
У нас було побачення.
-Коли? -Тобто…
Скажи, коли.
Хоч одне.
-У нас зараз побачення. -Гаразд.
-Побачення. Це й робимо. -Побачення.
Як звичайна пара.
-…прогулюємося пірсом. -Саме так.
Отже, у нас з'явилося трохи часу.
Як думаєш, що нам робити?
Може, бути насторожі, вести спостереження,
примічати будь-що підозріле,
і ще дивитися за Кі з Джей-Джеєм.
-Я думала… -Прикривати їх.
про дещо інше.
І воно несумісне зі спостереженням, еге ж?
Отож.
Господи. Поупе!
-Так. -Це ж він.
-Що? -Дивися.
На руці пов'язка. Це точно він.
Треба їх попередити. Ходімо.
Лайно.
Гадаєш, двом шпигунам можна фруктового льоду?
Гадаю, можна.
Фруктовий лід. Смак на ваш розсуд. Здивуйте мене.
-Привіт. -Удалося?
З усім розібрався?
Ще ні. Але вже близько.
Розповідай.
Там були інші, біля корабля.
Чекай. З ким то він розмовляє?
Гадки не маю.
Треба з'ясувати.
Дякую вам.
-Готово. -Ага.
На здоров'я.
Обережно, Поупе.
Гаразд.
Знаєш, що робити далі?
Надто складно не буде.
Я знаю назву їхнього човна… «Снеппер».
«Снеппер».
Агов! Ти! Ану злазь звідти.
-Ворушися. -Привіт.
Просто він зронив свій телефон. Бабусин подарунок.
Дай нам хвилинку.
Думаю, я знаю, хто це.
Бачив їх у лікарні в декомпресійній камері.
Ті самі, що й під водою.
Ти впевнений, що амулет у них?
Амулет у них.
Але це ненадовго.
Що потім? Блакитна корона.
Блакитна корона?
Деталі, звісно, нам не потрібні.
Я це зроблю.
Певна, що так.
То як, стрибнемо звідси?
Стривай. Оце так.
Та ну. Розважимося після тієї барокамери.
Гаразд. Стрибну, якщо ти стрибнеш.
На «слабо» береш?
-Звісно. Власне, так і є. -Ну, добре.
-Мабуть, треба туди влізти. -Ага.
-Добре. -Гайда!
Гаразд.
То що, стрибаємо?
Я ж уже тут, хіба ні?
Один, два…
-…три! -Три!
Ми це зробили!
-Точно. -Господи!
-Сюди. Ану ж. -Джей-Джею, Кіаро!
Забираймося. Ми його бачили, він на пірсі.
-Дідько. -Ворушіться.
-Швидше. -Ми бачили.
Рухайтеся. Їдьмо.
«Берберські пірати полонили Елізабет у прибережному місті,
що тепер у Марокко.
А потім її звільнив молодий Едвард Тіч,
відомий як Чорна Борода».
ЖЕНРЕТТІВ ПРОКЛЯТО?
ЧАНДЛЕРА ГРОФФА ВИПРАВДАНО
ТРАГЕДІЯ НА ОСТРОВІ КІЛДЕР СМЕРТЬ ПОРОДІЛЛІ ТА ЇЇ СИНА
-Агов, Карле. -Так, босе.
Щось тут таки не так.
Можеш знову привезти Чандлера Гроффа7 Ще раз його розпитаю.
Буде зроблено.
Дякую.
ЯХТ-КЛУБ «ПЕЛІКАН»
Рейфів мотоцикл. Ось де ти.
Ти не повіриш.
Під зміну зонування потрапляє і…
-Ну? -Джей-Джейова домівка.
Карасьландія, чи ще яка дурна назва.
І що?
Якщо змінять зонування,
доведеться їм закривати бізнес.
Правильно? Якщо не оскаржать ухвалу,
а в тих нужденних Карасів грошей на оскарження зась.
Еге ж, моя сестричка завжди жахливо поводилася з грошима.
Мене це не дивує.
А як вони розоряться на штрафах, чи ще як,
з допомогою маминої подруги, запропонуємо викупити обійстя.
І ще є маленька домовленість з моїм дідом,
він винесе ухвалу, а тоді не підкопаєшся. Отак от.
Розумієш, про що я?
-Ого, та ти ще той магнат. -Ця справа для мене.
Я все розрахував. До біса медицину.
Там грошей не заробиш.
Саме розповідав Рейфу, як напарити Карасів і зірвати куш.
За це я вип'ю. Хоча, щодо Рейфа не певна.
-І що це означає? -Я про твою подружку.
Софію? Що з нею?
Вона ж таки з Карасів, чи ні?
Слухай, те, що в нас інтрижка, не означає, що вона моя дівчина, ясно?
Гаразд. Просто кажу, що ви багато буваєте разом.
Вже живе в тебе?
Я не житиму з Карасем.
-Сподіваюся. -Маю стандарти.
Справді?
Вибач, нас перервали. Можеш ще раз мені пояснити?
-На які схеми ти дивишся? -Той чолов'яга, Дейл Зізі…
«Де зіштовхуються живі з мертвими. -Воротар укаже шлях».
-Схоже на вірш з Біблії. -Наче легенда.
Як на мене, радше вказівки шляху.
Ага, але до чого?
Ну, я маю на увазі,
що Женретт був одержимий Чорною Бородою, тож, може бути, що до його скарбів.
А скільки це було б в доларах?
Майже в усіх основних валютах, як я думаю, вони неоціненні.
Незліченні долари США.
-Спокусливо. -Що ж там у його скарбах?
-Золото? -Стривайте.
Як я пам'ятаю, на пірсі той пірнальник дещо сказав
якійсь жінці. Йшлося не про золото. Якась корона, блакитна корона.
Блакитна…
-…корона? -Просто кажу, що почув.
Що ще він казав?
Я ж у прямому сенсі висів під пірсом.
-Ану хвилинку. -Чув лише: «Блакитна корона»?
«Блакитна корона», — як щось важливе.
Або це якийсь код, типу, підказка.
Це може нас на щось вивести…
Та що це ще за блакитна корона?
Це явно найбільш розшукуваний артефакт античного світу.
Що?
ЛЕГЕНДАРНА БЛАКИТНА КОРОНА
Не думаю, що я щось наплутав.
-Погляньте на це. -Цікаво.
Ось тут.
Що там?
«Легенди навколо походження Корони».
Тож, таки корона.
Гаразд. Сторінка…
Тут. Дивіться.
-Ціль Женретта. -Блакитна, буквально.
-Таки корона. -Слухайте.
«Блакитну корону зробили для Дарія Великого понад
3 000 років тому».
Гадаю, це геть не 50 штук.
«Вважалося, що її благословили самі боги,
вони наділи її власника своєю прихильністю та непереможністю».
Дідько. Погляньте.
Це Ксеркс, син Дарія Великого,
він крутий. Вона на ньому.
Олександр Великий давав чортів усім підряд.
Вона на ньому.
Юлій Цезар, теж крутий.
-Перебив купу люду… -То це тобі все батько розповів?
Ні, нічого такого. Та я знаю, вона виконує бажання.
Виконує бажання?
-Що, як джин? -А скільки бажань?
Чекайте. Тут написано, що корону було втрачено у 1700-их,
але ходили чутки, що на неї полював…
-Хто? -Хто?
То хто, Джоне Бі?
-Чорна Борода. -Що?
Ану повтори.
-Здуріти. -Отакої.
-Не може бути. -Ось тут, дивися.
«…Чорна Борода».
Та годі вам. Ми беремося. Я знаю, що так.
-Хіба в нас є вибір? -Неоціненна, чи 50 штук?
-Справді знову ліземо? -Неоціненна!
Ну, привіт, люба.
Заходь.
Софіє, здається, ми не з того почали.
Я знаю твого батька.
Він хороша людина.
Скажу відразу, я знаю, що це не загальноприйнятно,
але я не прошу тебе робити нічого незаконного,
навіть неетичного.
Просто допоможеш мені допомогти Рейфові вирішити правильно.
Скільки?
Двадцять п'ять, люба.
Жодних питань. Готівкою.
Я отримаю угоду, ти — гроші.
Голліс.
Це ж розводняк, чи не так? Рейф — мішень.
Якби хороший острів був, він не потрібен.
Люба, благослови тебе Господь.
Я просто приглядаю, після втрати батька. Ми з Уордом дружили.
Козиний острів — це ж золоте дно.
Обіцяю.
Ось, візьми.
Це тобі.
Допоможи йому допомогти.
Гадаєш, мажори щось тобі дадуть?
Тобі слід брати, що можеш, поки можеш.
Ти ж знаєш, де я виросла, так? На Відрубі.
І пів кілометра від твого дому не буде.
І ось яка я тепер.
Знаєш, ти можеш обрати таке життя.
Обери.
Щойно Рейф дозріє, отримаєш решту.
За Блакитну корону!
І за Карасьландію.
Стривайте. Лицарська варта.
Сер Дуфус та сер Стуфус.
Ми це робимо. Ми знову це робимо.
І я б ні з ким іншим цього не робив, ясно?
Якщо ми справді це робимо, ми зростаємо.
-Саме так. -Це буде чудово.
Що таке? Чому такий стурбований?
-Що тебе турбує? -Нічого.
Я ж по очах бачу.
Тебе турбує, що станеш таким як батько. Цього не буде.
Цього просто не станеться. Вір мені. Ти ж хороший.
-Можна мені ще одне сказати? -Еге ж. Що?
Я вас обох люблю.
-І я вас люблю. -Люблю тебе, Поупе.
-Тепер ти. Ніколи ж не казав. -Ну-бо. Просто скажи.
Кажи, друзяко. Ні, ти не…
Поупе, просто скажи у відповідь. Йой, плюнув.
Гей!
Добре-добре.
Отже…
У мене дещо для тебе є.
Я дещо хочу тобі дати.
-Я теж. -Це те, що я думаю?
Не знаю, може?
Хочеш, зробимо це одночасно? Чи ти перша?
-Одночасно. -Одночасно?
На «три»?
Один, два…
Чекай, покажи свою.
Зробив зі старого дерева біля Шато.
А я зробила з пивних бляшанок.
Мені подобається.
Щоб не казав, що я не передбачлива.
От лайно.
Я ж не погодувала рибу на наживку. До ранку не доживе.
-Хочеш, я зроблю? -Ні, я впораюся.
-Точно? -Еге ж.
Все одно треба перці пересадити. Всохнуть.
Я швиденько.
Ви ж голодні.
А де ж…?
Гаразд.
Усі відразу не накидайтеся.
Тримайте її на прицілі.
Не зупиняйся.
Ай!
-Якого біса, чуваче?
Ну, привіт, Велика Сі.
Треба ж, де ти знайшлася.
Переклад субтитрів: Сергій Білай