СЕРІАЛ NETFLIX
СЕУЛ. 1 ЖОВТНЯ 1989 РОКУ
Усе гаразд?
Твій живіт! Допоможіть!
Першого жовтня 1989 року, опівдні,
шістнадцять жінок у всьому світі народили дітей.
Дивним було лише те,
що жодна з них до того дня не була вагітна.
Сер Реджинальд Гарґрівз, ексцентричний мільярдер і авантюрист,
вирішив знайти та всиновити якомога більше цих дітей.
Неймовірно!
Скільки за дитину? Ви ж не хочете її залишити?
Скільки хочете за нього?
Пальцем торкнешся мого внука — я тебе розітну!
Чудово! Люблю завзяті перемовини.
ВІН ОДЕРЖАВ СІМОХ…
АКАДЕМІЯ СПЕРРОУ
МАРКУС, № 1
Люблю тебе, Маркусе!
ФЕЙ, № 3
БЕН, № 2
Далі випивка за рахунок Крістофера.
КРІСТОФЕР, № 7
ПІЦА ШОРТІ
Я просив без пепероні, придурку!
-Ви просили без грибів. -Я знаю англійську!
Мій син теж.
Ми говоримо американською, кретине.
Ти американський кретин.
Відпусти мене! Відпусти!
Геть із мого закладу! Геть звідси!
ДЖЕЙМІ, № 6
АЛЬФОНСО, № 4
Пепероні?
БЕРЕЗЕНЬ 2019
«ДЖЕТСЕТ ЛАЙФ»
СЛОУН, № 5
Це не ваш дім.
Тобто? Це Академія Амбрелла.
Знову неправильно. Це Академія Сперроу.
Тату, що це за вилупки?
Чорт.
Бен.
Це справді ти?
І що це за диваки на балконі?
Це учні Сперроу.
Мої діти.
Вибач. Що означає «твої діти»?
Це неможливо, старий.
Можливо! Думаю, я б знав, правда?
Усі інші бачать Бена, так?
Гарний капелюх.
Вони називають себе Академією Амбрелла.
Група підступних, лукавих заколотників,
чіплялися до мене восени 1963 року,
коли я був у справах у Далласі.
Попереджаю, вони стверджують, що вони мої діти.
Стверджують? П'ятий, що відбувається?
Поки не знаю, але це насторожує.
-Він каже правду? -Не про те, що ми підступні.
Ні, радше доступні.
Але ми його діти. І це наш дім.
Так. Ми тут виросли.
«Так, ми тут виросли».
Гадаю, ми б вас помітили.
Привіт. Я Лютер.
Гаразд. Вам тут не місце.
Ой! Ну що ж.
Зараз спакуємо речі й поїдемо геть.
Ти кумедний, Крісе.
Я не чекала гостей.
Це все, що вдалося приготувати нашвидкуруч.
Мамо.
Мамо? Вона робот, збоченцю.
-Вона не робот. -Не називай його так.
-Або що? -Підійди й дізнаєшся.
-Заспокойся! -Думаєш, я боюся?
-Спокійно, Бене. -У неї є голос!
Запхати цей кубик Рубіка тобі в дупу?
Досить!
Не знаю, з якого цирку ви втекли і як пройшли повз охорону,
але ми закінчили.
У вас 30 секунд, щоб піти звідси.
А якщо ні?
Владнаємо це в старий спосіб.
Згоден.
Покажи йому!
Лютере, що ти робиш?
Захищаю нашу честь, бро.
Чорт! А ми круті!
У вас 30 секунд, щоб піти звідси.
А якщо ні?
Владнаємо це в старий спосіб.
Ми щойно билися зі справжньою армією.
Ясно? Давайте без кулаків.
Заспокоймося і поговорімо.
Бен-ер-іно.
Тобі більше пасує бути живим, ніж мертвим.
Правда?
Окрім цієї стрижки.
Що ти сказав?
Облиш. Не треба ворожості, Бурчуне.
Ого. Гарний шрам. Дуже чоловічий.
Стули пельку!
Сам стули пельку й обійми свого брата!
-Якого біса? Не треба було так! -Думаю, треба!
-Точно. -Назад!
Лютере, чекай!
Чорт!
Погано приземлився, Лютере! Погано!
Вибач.
Гаразд. Миру й любові. Я пройду.
-Чорт. -Ходи до мене, коробочко!
У мене прекрасне волосся.
Тоді так було модно!
І це все?
Ти живий. Це чудово, а може, жахливо. Ще не вирішив.
Це якась дивна образа?
Радше екзистенційна проблема, Бене.
Клас. Ось ще одна проблема.
Знаєш, хоч ти зараз справжній козел…
я радий знову тебе бачити.
Хто тут головний? Я головний!
Хто… тут… головний?
Я не хочу з тобою битися!
Хотіла, щоб ми стали подружками?
Для сліпої ти непогана.
Хто казав, що я сліпа?
Допомогти?
Ні. Вона наводить аргумент.
Попкорну?
Моя черга.
Любиш мистецтво, так?
Бачиш? Ми обіймаємося!
Це прогрес!
До речі,
до мене дійшли чутки, що ти не можеш рухатися.
-Удар мене. -Що?
-Удар мене по обличчю. -Гаразд.
Удар мене!
Закладаюся, це боляче.
От швидкий малий.
Дякую.
Без проблем.
Гей, короткі штанці. Як справи?
Допоможи іншим. Цю я беру на себе.
-Гаразд. -Ти їхній талісман?
Запрошена зірка.
Фу, гидота.
Якого біса?
Долорес?
Вони всі збоченці?
Бачиш?
-Більше не завжди краще. -Ти так кажеш своїм дівчатам?
-Замовимо тайську? -Можна пад тай.
Я за. Маркусе, тайську?
Не питай. Він не любить тайської.
-Що? Відколи? -Добре. Італійська?
-Аж ніяк. -Можна італійську.
Ми закінчили?
Ні.
-Я не тікаю від бійки. -Неправильно.
Нехай доб'є його.
Тоді закінчуємо.
-Лежати! -Лютере!
Ваню!
Знову ти.
Лютере! Тікай!
Ні!
Ти хто? Гривастий? Товстун?
Сумна дівчина? Я забуваю решту.
Хто ці психопати
й чому вони в нашому домі?
Просто. Коли ваше неотесане плем'я
показало, як погано я впорався першого разу,
я взяв їх замість вас.
Тату!
Я не твій батько, юначе. Більше ні. Печива?
Клаусе! Забираймося. Вони надто вправні.
Для вас.
Мені подобається, але ти, мабуть, помреш. Ходімо.
Ой! Чорт.
Вибач. Ти ціла?
Так.
Привіт.
Я Слоун.
Привіт, Слоун.
-Я Лютер. -Лютере, ми йдемо! Бігом!
-Хвилинку… -Забираймося звідси!
-Серйозно? -Швидше!
Портфель!
-Що? -Нема часу.
Козел, як він уміє!
-Бігом! Зачиняй! -Швидко! Всередину!
От бляха.
-Бляха! -Що нам робити?
Валимо!
Де портфель?
Чорт, його немає!
Ваню, забирайся звідти!
Усе скінчено.
Іди.
І не повертайся.
Просто сяду. Посиджу хвилинку.
Ми не впоралися.
Не найкраща наша робота.
Кістки хрустять.
Усе гаразд?
Ще не знаю.
Мені ще так ніколи не давали під зад.
Це ніби…
Давай.
Підставляй свій зад.
Гадаю, у Лютера струс.
Скільки пальців?
Боже мій. Ваня.
Ой. Слава богу, ви живі!
-Ти в порядку? -Схоже, Бен теж.
Так. Він повний кретин.
-Усі кретини. -Які вміють битися.
Ну все, хто скаже «кретин», вмажу по шиї.
-Кретин. -Кретин.
Тато сказав, чому називає їх своїми дітьми?
Сказав.
Готові?
Ми його неприємно вразили в Техасі,
тож він усиновив зовсім іншу групу дітей,
щоб не виховувати нас.
-Це в його стилі, так? -І не кажи.
-Він нас не захотів? -А колись хотів?
Я казав, не треба просити його допомоги в 63-му.
Ви не розумієте головного.
Якщо тато не всиновив нас, він змінив часову лінію.
Хтозна, що ще змінилося.
А ти не мав би знати?
Вибач,
але 20 хвилин і травми мозку недостатньо,
щоб з'ясувати.
Це нічого?
Власне, ні.
Люди, усе добре.
У нас є портфель Комісії.
У найгіршому випадку повернемося назад і все виправимо.
-Чудово. -Добре.
Тут є дві проблеми.
-По-перше… -Почалося.
-Подорожі в часі складні. -Так, зрозуміли. У тебе важка робота.
Просто… Що?
А по-друге…
у мене нема портфеля.
П'ятий, де клятий портфель?
ЛЕСТЕР ПОКЕТ
Що ми робимо?
-Міркуємо. -Чому всі витріщаються на нас?
Бо ми як «Вілидж Піпл», які програли бій.
-Дай сюди. -Агов.
Я пошукаю Клер.
Поговоримо потім.
Еллісон, ні.
Пошукаємо безпечне місце, промиємо рани,
а потім знайдемо її.
Ненавиджу їх.
Поглянь на їхнє тупе само…
Ти зможеш.
…с… само…
самовдоволення.
Працюй далі, здорованю. Зрештою, тобі вдасться.
То що робитимемо?
Не можна стояти тут, стікаючи кров'ю.
Треба приготуватися до другого раунду.
-Думаєш, вони прийдуть по нас? -Я прийшов би.
-Так, ми вдерлися в їхній дім… -Наш дім.
І побили їхній гарний антикваріат.
Так. Не думаю, що суперботанські борці зі злочинністю про це забудуть.
Треба знайти тихе місце, де ми не привертатимемо уваги.
У якому дивному місці ми її не привертатимемо?
ГОТЕЛЬ «ОБСИДІАН»
Ой. Добре. Серйозно?
Добре.
Усім треба втиснутися в ці двері?
Тут два входи, до речі.
Готель «Обсидіан». Я скучив за тобою, старий розпуснику.
Вберіть його дух.
Вдихніть на повні груди.
У свій час він приймав світових лідерів.
Рузвельта, Ґанді,
Сталіна, Горбачова, Кастро,
короля Норвегії Олафа,
одного Кім Чена, Тіто, Далай Ламу, Елвіса
й не одну, а двох Кардаш'ян, нібито.
-Хіба не… Ти куди? -Мені треба подзвонити.
Зараз це просто нічліг
для тих, хто не хоче, щоб їх судили за нормами суспільства.
Схованка?
Саме так! Ідеальна!
А найкраще те, що тут про нас подбають.
Жодних запитань. Ніколи.
Так?
Ходімо.
-У мене можуть бути питання. -І в мене.
Дивне місце.
Це Патрік. Залиште повідомлення після сигналу.
Патріку. Привіт, це Еллісон.
Я знаю, що пропустила кілька дзвінків. Просто…
Ну, я…
Хай там як…
Пізніше зателефоную Клер.
Скажи їй,
що мама сумує за нею.
Дуже.
Чете! Брате!
Радий тебе бачити. Мені потрібен мій номер.
Я вас уперше бачу.
Бачиш? Я ж казав. Бережуть таємницю.
Не лякайте мого пса.
-Нам потрібні номери. -Прекрасно.
І як будете платити?
Ой.
Добре. Вивертайте кишені.
Давайте. Хоч щось.
-Презервативи. -На гроші не обміняєш.
Прибери ніж!
Навіщо мені сітка для волосся?
Ой.
Добре.
Що ми за це отримаємо?
Два номери.
Мої вітання.
-Чудово. -Гаразд.
Ну що ж, заселимося.
Зустрінемося в барі за дві години, щоб скласти план.
У мене є план.
Нападаємо на Сперроу, забираємо наш дім
і лупасимо тата, поки він не визнає, що ми кращі,
і він любить нас більше. Готово!
Ми марнуємо час!
Розслабся. Не хвилюйся.
Ці кляті пташки нікуди не дінуться.
Мабуть, такі ж виснажені, як ми.
-Правда? -Так.
Надирати нам зади так втомлює.
Здоровило сильний, але повільний, можливо, дурний.
Якийсь гібрид мавпи.
Хто вибив малого стрибуна?
Я. Дала ляпаса й відправила до школи.
Худий — їхня слабка ланка.
Хіба що ховатися за диванами й кричати «де мій татко?» — це його суперсила.
Досить обговорень. Вони проявили неповагу, Маркусе.
Треба знайти цих виродків і провчити.
Ось так?
Хтось пояснить, як вас вирубали за 30 секунд?
Ви хоч уявляєте, що було б з нашою репутацією, якби хтось це побачив?
Ми роками не зустрічали гідних суперників.
Нам це може бути на руку.
Добре для бізнесу.
Але тільки якщо зробимо розумний крок.
Кликав, Номере Один?
Сідай.
Ти бачився із цими людьми. Що скажеш?
Не вражають. Неандертальці. Забагато плакали й замало милися.
Окрім таланту, їм бракувало поваги одне до одного.
Немає відданості? Можна це використати.
Добре. Дай повний звіт Крістоферу.
Усе одно,
не варто недооцінювати Академію Амбрелла.
Так, навичок їм бракує, як і гігієни,
але якимось чином вони врятували світ у 1963 році.
Якби не вони,
ніхто з вас тут би не стояв.
Може, я помилився щодо них.
Так. Я йду.
Не в цьому готелі.
Бачите? Це рай.
Високі стелі, відчуття простору.
Аромат.
Якого біса?
-Де туалет? -Далі коридором або…
Природний туалет.
Ти огидний.
Але послідовний.
Розпаковуйте речі. Влаштовуйтеся.
Що розпаковувати? У нас більше нічого немає.
Хіба це не свобода, Лютере?
Ти що, комуніст?
Ні! Якби я хотів двоярусних ліжок і спільного душу,
я б залишився в техаській дурці.
Там хоч було безкоштовне желе.
І Лайла.
Дієґо, я 20 днів поспіль рятував світ.
Двічі.
Можна п'ять хвилин розслабитися, перш ніж розплутувати нові вузли?
Будь ласка, дякую.
Тато казав, що я не потраплю в табір.
Клас.
Мені нудно. Хто хоче коктейлів? П'ятий?
Мені скотч, якщо є.
Номер не маленький.
Але точно потворний.
Минулої ночі я спала у своєму ліжку поруч із чудовим чоловіком.
Я поцілувала Сіссі на прощання кілька годин тому.
Плюс-мінус 50 років.
Я рада, що ти знайшла людину, яка тебе прийняла.
Вона бачила мене такою, якою я є.
Я не готова відмовитися.
Я те саме відчуваю щодо Рея.
Не варто було кидати їх гинути на війні супергероїв.
Тобі треба додому.
Обійняти дочку.
А якщо Дієґо має рацію, і Сперроу нападуть?
Ми билися із цілою Комісією.
Думаю, із сімома йолопами в уніформі ми впораємося.
Вони застали нас зненацька.
Так.
Їдь в аеропорт.
Вертайся до справжнього життя.
Я б так зробила, якби могла.
Дякую.
Ти хороша сестра.
ПОВОДЬТЕСЯ ЧЕМНО, МИ СТЕЖИМО ЗА ВАМИ АКАДЕМІЯ СПЕРРОУ
Дурна помилка.
Мамо, у мене руки мокрі.
ВІТРЯКИ ПТАХИ
КИТИ ДРУКАРКА
БДЖОЛИ
Я радий, що ми зустрілися.
Що б не сталося між нашими сім'ями, Номери Один мають усе владнати.
Насправді я Номер Сім.
Тоді хтось облажався.
Брати думають, що ви прийдете по нас.
Я цього не хочу.
Ми достатньо втратили.
Не треба було нападати на нас у нашому домі.
Слухай,
це не особисте,
але ми єдині супергерої в місті.
Ми все контролюємо.
А якщо ви нападатимете на нас, у дурнів можуть з'явитися ідеї.
Не будемо. Це…
Я маю повірити тобі на слово?
Говориш за всю сім'ю?
Ти навіть не Номер Один.
Вибач, але я так не ризикуватиму.
Якщо ти прийшла благати не робити наступного кроку…
Я прийшла попередити про свій.
Завтра вранці, коли з'являться ваші шанувальники,
я буду у вас під дверима
й викличу тебе на бій, тільки ти і я.
Чому?
Бо в тебе хороша команда.
Мабуть, краща за мою.
Але я не думаю, що ти кращий за мене.
Я двічі знищила світ.
А ти?
Ти просто м'ясо в спандексі.
Закладаюся, ти не хочеш, щоб весь світ дивився,
як я тобі це доведу.
Чого ти хочеш, Ваню?
У тебе є те, що я хочу повернути.
ЗЛОЧИН — ПРОБЛЕМА МИ — РІШЕННЯ
Він укладає з ними угоду.
Я розберуся.
ГОТЕЛЬ «ОБСИДІАН»
Спробуй жувати. Так ти відчуєш смак.
Я давно не їв.
Що таке? У тебе щасливий вигляд.
Я дуже щасливий. Поспав, прийняв ванну. Що ще треба людині?
Братів, які не їдять, як свині?
Я обмірковував цю хронологічну плутанину
і з радістю повідомляю, що на мою професійну, експертну думку
у нас усе добре.
-Чудово. -Ха!
-Клас. -Так.
-То все гаразд? -Більш-менш.
Є одна дрібниця.
Але ми все владнаємо.
Кажи, Бумере!
Добре, Дієґо, справи такі.
Тато не всиновив нас немовлятами, але ці діти існували тут.
Ми виросли в різних місцях.
І що?
Де вони зараз?
Мабуть, у кожного з нас є ідентична версія,
яка живе десь там іншим життям.
-Допельгенгер! -Вигадане слово.
Ні! Я дізнався про це в Техасі.
Скажи про параноїдальний психоз.
Чекай. Ти ж казав, що це не проблема.
Теоретично, якщо довго бути біля двійника, то втрачаєш розум.
Побачите двійників…
-Убити. -Переспати.
-Уникайте їх. -Та що з вами?
Наче ти б не хотів осідлати Лютера.
Чекай. Як нам не перетнутися зі собою?
Ми інтернаціональні супергерої,
що були розкидані по всьому світу, поки тато не зібрав нас тут,
а це вже не так.
Двійники, мабуть, навіть не в цьому часовому поясі.
-Це правда. -Так.
Передаси му-шу?
Не знаю.
Тато нас не всиновив, і це нічого не змінило. Образливо, так?
-Мені образливо. -Чекай.
-Я такого не казав. -Зараз повернуся.
-І як знати, що змінилося? -Так.
Привіт, коханцю.
От чорт.
Ти повернулася.
Ти за мною скучив?
Шкода.
Я не затримаюся. Просто хочу дещо передати.
Що?
Нашого сина.
Дієґо, познайомся зі Стеном.
Скажи «привіт», Стенлі!
Привіт, Стенлі.
Чекай. Що?
Агов, це…
Це… Це жарт, так?
Що твої хлопці швидко плавають? Класно ти мене розіграв.
Стен був у мене 12 років.
Час тобі побути татом. Приємного спілкування.
Будь чемний заради мами.
То…
у тебе є їжа?
Ґрейс.
Бачила портфель?
Що ти робиш?
Поклоняюся.
Мати свята.
Так.
Це святе.
Правда, гарно?
Ґрейс, що це таке?
Диво!
Я не розумію, що воно каже. А ти?
Це лише шум.
Ні, Маркусе.
Це послання від Бога.
Прислухайся.
Я чую.
Поводься чемно.
Річ у тім, що ми це зробили. Ми врятували світ.
Ми зупинили апокаліпсис і повернулися додому до вечері.
То що б не змінив тато,
у якому б часі ми не були,
ми впораємося.
Ми перемогли.
Так.
-Гаразд. -Так.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин