EN NETFLIX-SERIE
Bare fordi noe er rett foran dere…
…betyr det ikke…
Hei!
…at det er innen rekkevidde.
Det står alltid noe i veien.
Noen ganger er det motstanderen din.
Noen ganger er det deg selv.
Start kampen!
Du kan enten trekke deg eller besvime. Valget er ditt.
Det er jo ditt liv.
-Det holder, Ben! Slipp henne! -Kom igjen, Jayme. Bare trekk deg.
Jeg er redd man ikke kan trekke seg i den virkelige verden.
-Nå er det nok! -Nei!
Jayme sier ifra når hun har fått nok.
Sug på den, blekksprutgutt.
Bravo!
Husk dette, mine barn. Vi vet aldri hva vi virkelig er i stand til
før vi står overfor vår egen tilintetgjørelse.
Og som deres sensei er det min jobb å sørge for at de aldri blir nødt til det.
Da overvurderer du deg selv. La oss være alene, barn.
Kom igjen.
-De er ikke klare. -Ingen blir noen gang helt klare.
-Det er selvmord å sende dem over nå. -Du er for knyttet til dem, gamle venn.
Du har mista objektiviteten.
Og du har blitt så fremmed for dem at du har mista menneskeligheten.
Hvilken menneskelighet?
-Jeg lar deg ikke skade dem. -"Lar meg ikke"?
Du glemmer deg, Pogo. De er mine barn. De gjør hva enn jeg ber dem om å gjøre.
Hvis du misliker det, bør du kanskje finne deg annet arbeid.
-Jeg kan være borte i morgen tidlig. -Hvorfor vente? Du kan dra innen en time.
-Jeg tatoverer ikke barn. -Flott. Jeg er ikke her for blekkets del.
Jeg er her fordi du og jeg har en felles venn.
Sir Reginald Hargreeves.
Uansett hva han vil, så er jeg ikke interessert.
Jeg tror ikke at du forstår. Jeg er et av barna hans. Fra en annen tidslinje.
En annen tidslinje?
Det høres sprøtt ut, men jeg og du har møttes før.
Tilbake i 1963, da du var en sjimpanse i bleier med stort behov for en manikyr.
Du husker det kanskje ikke, men arret beviser det.
Hvis det du sier stemmer, burde jeg snakke med en mann i sekstiårene.
Ha meg unnskyldt. Det har vært en lang dag.
Du må høre på meg, Pogo.
-Nå bør du dra hjem til mamma, småen. -Eller hva?
Pokker.
-Jeg trenger sykkelen. Et nødstilfelle. -Du blander meg med en som bryr seg.
Gi meg sykkelen, ellers…
OK.
Hva er det du hører på?
Harlan!
Hodetelefonene?
Hva hører du på?
Deg.
Alle har sin egen vibrasjon.
Som et lydmessig fingeravtrykk.
Å ja? Hvordan høres mitt ut?
Feil.
Det er ubehagelig å omgås deg.
Hei.
-Kommer dere overens? -Å ja. Vi er jo som to dråper vann.
-Hva sa de andre til at du stakk av? -Jeg er vel ikke yndlingssøskenet nå.
Går det bra, Harlan?
Han er så pratsom, vet du.
-Går det bra? -Ja, det går fint.
Det begynner å bli stygt der ute. Ikke mye tid igjen før alt kollapser.
OK. Hva er planen?
Harlan hjelper meg med å finne ut hvordan vi får kreftene hans tilbake.
Og hvis det ikke fungerer?
Jeg støtter deg, Viktor, men det går en grense, altså.
De andre har rett. Vi må bekjempe Kugelblitz.
-Ja, jeg vet det… -Du har fram til i kveld.
Ellers sverger jeg på at jeg skal rykte ræva di tilbake til meg.
Ja. Jo da.
Søskenløfte.
Jeg mener det.
Ikke kødd med meg, småen.
Nå gjør vi det.
Stan?
Stanley?
Hei! Våkn opp!
-Jeg finner ikke Stan. -Roper du alltid om morgenen?
Jeg gjør det når jeg er bekymra.
-Han er nok her et sted. -OK.
Han har vel ikke blitt offer for Kugelblitz, som de andre?
Pokker.
Så bra. Du husket nøttesmøret.
Greit.
Så noen deg?
Nei, men jeg kan nok ikke gjemme deg her for alltid.
-Jeg kan ikke dra tilbake på hotellet. -Hvorfor ikke?
Jeg vet ikke.
-Luther. Du stress-spiser igjen. -Nei, det gjør jeg ikke.
Greit. Hva er det egentlig som foregår?
Jeg kranglet med et av søsknene mine.
Hvem av dem?
Et par av dem, faktisk.
OK.
Husker du da jeg fortalte deg at familien er alt jeg har?
Ja.
Begynner å lure på om jeg har dem, engang.
-Jeg er så lei for det. -Det går bra.
Jeg er så lei av å slåss mot det.
Det eneste vi egentlig har til felles, er barndomstraumer.
Jeg… Jeg er ikke sikker på om det er nok for å holde oss samlet lenger, vet du?
Det vet jeg, faktisk.
Ja.
Men du vet… Det er én ting jeg er 1000 prosent sikker på.
Du er ikke så god i matte, men det kan vi jobbe med.
Pokker!
Hei, du. Hei.
-Ben vil snakke. -Flott. Jeg er nede om ti.
Ikke med deg.
-Ham. -Hei, Fei. Hvordan går det?
-Hvordan visste du det? -Jeg bor inntil deg.
Senga di knirker. Det holdt meg våken i hele natt.
Jeg sa jo det!
-Stan! -Stanley!
Herregud.
Stan!
Stanley!
-Motbydelig. -Jeg fant noe.
Hva da?
Du store tid. Det er skumle greier.
-Stans lykkelighter. -Tror du at han gikk inn?
Ja. Selvfølgelig. Ingen varmblodig tolvåring kan motstå en mystisk tunell.
Stan!
Blir du med?
-Etter deg. -Greit.
Nyt utsikten.
Han bør være her, ellers blir jeg forbanna.
Det var din lyse idé å gå inn i dødshølet.
Har vi gått i ring?
-Har den alltid vært der? -Nei, og jeg glemmer aldri en rumpe.
Se på det maleriet.
Hva i helvete skjer?
Jeg vet ikke, men det der var et portrett av en kvinne før.
Dette var Corn Nuts før.
Jeg sier vanligvis ikke dette, men nå er jeg vettskremt.
Jeg vil gjerne snakke om spøkelser…
-Hvordan begynner vi? -Jeg vet ikke.
Kanskje du skal begynne med det du gjorde i låven i 1963.
-Det funka ikke. -Jeg er ikke barn lenger. Jeg kan hjelpe.
OK. Hvordan?
La meg vise deg.
Hører du det?
-Jeg hører vinden. -Nei. Dypere enn det.
Under vinden. Alle levende vesener har en energibølge. En egen lyd.
Jeg… Jeg klarer ikke.
Konsentrer deg. Jeg vil at du skal høre det.
Det… Det gjør vondt!
Du må slappe av. Slipp det inn.
Viktor?
-Slutt, Harlan! -Jeg klarer det.
Harlan! Nå holder det!
Jeg hørte et rykte om at du slapp ham fri.
Hør etter mer, Viktor. Du må lytte.
Jeg… hører… det.
Fokuser på det. La det flyte gjennom kroppen din.
Harlan!
Harlan! Slutt! Det er for mye!
-Hvordan i helvete klarte jeg det? -Du skulle ikke det! Vi gjorde fremskritt.
Fremskritt? Du holdt på å drepe ham!
Du sa at vi kunne prøve fram til i kveld. Vi har tid. Du lovte.
Nei. Det er noe annet som foregår her. Du hadde ikke risikert livet ditt sånn.
Uansett hva det er, kan du fortelle.
Du må ikke være her.
Jeg har ikke noe annet sted å dra.
Men jeg står ikke og ser på at du prøver å ta livet av deg.
OK.
Jeg er klar.
-Hvor lang tid tar det? -Har du det travelt?
Nei, det er bare… Jeg skal jo ikke være her.
For alt jeg vet kan Ben og Fei hoppe opp bak sofaen og knivstikke meg til døde.
Jeg hadde aldri latt dem røre deg.
OK.
Gi oss et øyeblikk.
Du. Vær snill.
Unnskyld. Jeg mente ikke å snike meg inn.
-Ikke klandre Sloane… -Hva er spillet ditt?
Jeg er stor fan av Yatzy. Den gamle Ben hadde ledd av den vitsen.
OK, Gigantor.
Spytt ut. Hva er det med din families merkelige Ben-fetisj?
Han… Du…
Du var den beste blant oss. Og du døde for tidlig.
-Hendelsen med Jennifer… -Hva for noe?
Det spiller ingen rolle. Du må bare vite at ingenting ble det samme uten deg.
Jeg vil ha hvert sekund av hva enn for versjon vi får av deg.
-Jeg er ikke ham, din idiot. -Jeg vet det.
Han brydde seg om folk. Han var uselvisk og snill…
Og morsom, da.
Vet du hva? Kanskje…
-Kanskje du har litt av ham i deg. -Niks. Overhodet ikke.
Genetisk sett er du samme person, bare oppdratt i et annet miljø.
Å, nå kommer det.
Født sånn eller blitt sånn-tankegangen.
Du kan fornekte det, men han er der inne…
Et eller annet sted.
OK.
Jeg har alt hatt én dum storebror som sa hva jeg skulle gjøre.
Jeg trenger ikke en til. Men laget trenger kanskje det.
Grace!
Mamma?
-Går det bra med deg? -Selvfølgelig. Hvorfor spør du?
Åpne den.
-Jeg kan ikke ta imot den. -Å, herregud. Mener du det?
Jeg vil heller at han er med oss… enn mot oss.
Skal du ikke prøve den? Du har Marcus' størrelse, omtrent.
Du… Hva er i veien?
Jeg er beæret. Virkelig. Det er jeg. Det er bare…
-Jeg er fortsatt en Umbrella. -Er du det?
Du kan bli så lenge du vil.
Hva i helvete var det?
Det skulle du vel gjerne visst?
Kan jeg hjelpe deg?
-Jeg må snakke med Pogo. -Det er ingen Pogo her.
OK.
Jeg foreslår at du stikker fra eiendommen min før jeg kontakter en skulkevakt.
Det går bra, Tammy. Slipp gutten inn.
Du er enten dum eller desperat.
-Hvem av dem er det? -Det kan du si.
Ser ut som mitt verk, men jeg har ikke laget den.
Ikke ennå, nei. Jeg skar den av meg selv som hundreåring.
Du er altså desperat.
Det hadde du vært også, om du visste at hele universet sto på spill.
Det har altså skjedd.
Her er den. Ser den kjent ut?
Reggie var besatt av symbolene.
Det er et segl. Et symbol man tror har magiske krefter.
Pappa trodde på vitenskap og fakta.
Jeg respekterer det, men ikke mye annet ved ham. Han likte ikke tull.
Det må ha en rasjonell forklaring.
Jeg vet ikke, men han kalte det Prosjekt Glemsel.
Glemsel.
Dette prosjektet. Jeg må vite mer.
4-Adam-30 ber om innsatsstyrken og forsterkninger.
-Dette fikser du, T.J.! -California Street 3455.
Jeg blir beskutt av en enslig angriper med automatvåpen.
En kvinne er tatt som gissel.
Du igjen!
Hva skyldes forstyrrelsen?
Du vet… Verden går under for tredje gang.
Hvorfor kunne jeg ikke bli kjent med faren min nå?
Jeg er ikke faren din, unge mann. Jeg ser ut som ham, men oppdro deg ikke.
Ja. En annen tidslinje. Jeg forstår det, men du er ham!
Du ser ut som ham, og du oppfører deg som ham, men…
Men hva?
Du er mye hyggeligere enn den andre. Han var et skikkelig rasshøl!
-Så injurierende du snakker om faren din! -Ja. Jeg vet ikke hva det betyr.
Jeg skulle gjerne snakket, men jeg er opptatt.
Det var synd! Alt fører tilbake til deg, til dette stedet. Hvit bøffel-suiten.
Suppen som ser ut som maleriet.
-Du kjenner til Hvit bøffel-suiten. -Jeg døde der!
-Hva vil du ha fra meg? -Jeg…
Har du noen gang følt at det var noe du skulle ha gjort,
noe viktig, men så sier ingen hva det er,
og så er du redd for at du går glipp av det eller driter deg ut,
siden du alltid roter til ting, og så er du drittlei det!
Bra. Fortsett.
Du må hjelpe meg å forstå enkelte ting om hvem jeg er.
Som?
Hvorfor du låste meg inne i et mausoleum
og senket pulsen min
helt til jeg kom til meg selv badet i mitt eget oppkast.
Det var det den lille jenta på sykkelen viste meg,
men hun kan jo være Gud. Hun kan være djevelen.
Jeg vet ikke. Hvem avgjør det? Hvem er hvem?
Du er spektakulært forstyrret.
-Sett deg. Fortell meg alt! -OK.
Stan!
Stanley!
-Det er så mye energi her. -Å? Det la jeg ikke merke til.
Kom igjen.
Hallo!
Hotell Oblivion.
Dummen! Kan du ikke lese? "Ikke ring", står det.
Vi må finne Stan. Bjella er vel der for å ringes med?
Trudy dreper meg.
-Hvem er Trudy? -Stans mor.
Vent.
Hva?
Stan er ikke barnet vårt. Vil du ha sushi?
Det var på en måte som i en drøm.
Men det var også som en parfymereklame.
Og så var det suppe.
Og da jeg var ferdig
kom jeg bare tilbake.
Bare…
Jeg sa at jeg ville komme tilbake.
-Hører du på det jeg sier? -Hvert eneste ord.
Dette er fascinerende.
Alt har vært fascinerende etter at du fikk meg vekk fra de jævla pillene.
Jeg vil gjengjelde tjenesten.
Hjelpe deg å forstå hvem du er. Vil du det?
Det er ikke noe jeg heller vil
enn å finne en probiotisk yoghurt som ikke får meg til å fise.
Kom hit, gutt!
OK.
Litt stivere enn jeg husket, men vi må vel starte et sted, da.
-Hva gjør du der bak? -Første del av helbredelsen din.
Eksperimentering.
Fascinerende.
Det var et kamikaze-oppdrag.
Han forberedte Sparrow-barna på at de kanskje aldri kom tilbake.
Derfor ga jeg barna pillene, for å holde dem i trygghet fra ham.
Narkisbroren min har nettopp gjort ham nykter. Se det for deg.
Da begynner Prosjekt Glemsel igjen, og nå er dere alle i fare.
Da bør jeg nok ta tatoveringen. Slutte sirkelen.
Er du sikker?
Jeg tror ikke at skjebnen bryr seg om jeg er det.
Det er ei ond kjerring, det?
Da setter vi i gang.
Du bruker fortsatt lydene som du kan høre,
som regn, vind eller lyden av din egen pust.
Du må lære deg å bruke lydene du ikke hører.
Hvordan gjør jeg det?
Da du dro, forsto jeg at jeg hadde en greie inni meg.
En… kraft.
Jeg ville bruke den til noe godt.
Noe… vakkert.
Jeg visste ikke hva det var.
-Jeg kalte den "marigold". -Som blomsten?
Du vet hvordan bier finner pollen?
Bier har positiv energi. Blomster er negative.
Biene bruker hårene på kroppen sin
til å oppdage interaksjonen mellom åkrene.
-De hører pollenet. -OK. Hva er det du sier?
Du må slutte å lytte
med ørene dine.
Lytt med din marigold.
Og finn min.
Jeg trodde alltid at du hatet lekeplasser.
Hver gang vi gikk forbi en, så du bare den andre veien.
Faren vår lot oss aldri leke på dem, han sa at de var barnslige.
Claire elsket dem. Særlig huskene.
Skulle ønske du hadde møtt henne.
Jeg tror nok at vi hadde kommet godt overens.
Mer enn det. Hun hadde elsket deg.
Slik jeg elsket deg. Slik jeg fortsatt elsker deg.
Jeg elsker deg også, vennen. Det vil jeg alltid gjøre.
-Slutt, er du snill. -Hvorfor?
Fordi du ikke er ekte.
Ray døde for ni år siden. Han var 82. Jeg fant det ut.
-Jeg håper at jeg hadde et godt liv. -Ikke så godt som du fortjente.
Hva er det? Ser du ting?
Jeg tror at jeg går fra vettet.
Det rabler for oss alle fra tid til annen.
-Kanskje stress forårsaker det. -Du forstår ikke.
Jeg kommer ikke tilbake til deg eller Claire. Dere er borte for alltid.
Som om dere aldri var ekte. Var du noen gang virkelig?
Vi var her. Det vet du.
Så lenge du lever, kommer vi til å fortsette å leve der inne
og her inne.
Uansett når eller hvor du er, kommer vi til å være hos deg.
Du må gjøre det som kreves for å overleve.
Lov meg det.
Herregud. Viktor.
Viktor!
Du… Du!
Du… Kom igjen.
Du… Går det bra?
Du!
Harlan?
Det er borte.
-Vi klarte det. -OK. Det går bra med ham.
OK? Du… Det går bra med ham.
Stan er altså adoptert. Ja, det er greit. Jeg ble adoptert. Det ble folk av meg.
Nei, ikke adoptert. Jeg lånte ham av Trudy i ei uke.
Vent. Du lånte… Kidnappa du en unge?
Hun dro på ferie. Han trengte litt moro. Jeg ville se hvordan du ble som far.
-En stresstest, liksom. -Er du helt sprø?
Vi møttes på psykiatrisk.
Utrol…
-Stan fortjener bedre enn som så. -Stanley er med på det.
Herregud.
Å, du, din… Du er…
-For pokker! -Det går fint. Du kommer dit.
Jeg tar meg av deg senere. Akkurat nå har vi mista et barn.
Et menneske, som tilhører noen andre.
Hvorfor tror du at jeg stress-spiser fisk, din idiot?
Jeg forguder rakkeren, mer enn du noen gang vil.
Stanley kan ta vare på seg selv. Han koser seg nok. Vi må bare…
Glem det. Jeg tar meg av dette selv.
Vi burde vel holde oss samlet. Hva om han kommer forbi?
-Hvordan går det med Viktor? -Han sover.
Han er utmattet.
Takk for at du lot oss gjøre oss ferdig med det vi måtte gjøre.
Han er broren min. Jeg hadde gjort alt for ham.
-Hva skjer med meg nå? -Du drar hjem.
-Vi rydder opp etter deg. -Sammen med Sparrows.
Ja.
Det går bra. Jeg vet hvorfor du ikke liker meg.
-Jeg liker ikke grepet du har på broren… -Det er det jeg gjorde mot dere.
Hva var det?
Jeg…
Jeg trodde at Viktor fortalte deg det.
Om mødrene.
Det var du.
-De døde pga. deg. -Det var et uhell.
-Jeg ville ikke skade dem. -Claire er død pga. deg.
-Kreftene tok overhånd. -Verden går under pga. deg!
-Jeg klarte ikke å stoppe meg selv. -Viktor visste det.
Jeg er lei for det.
Jeg ville ikke…
Unnskyld sier du når du søler melk, ikke når du tilintetgjør noens barn!
Hva skal du gjøre?
Stan!
-Lila! Kom hit. -Fant du ham?
-Jeg kommer ikke ut. Dørene er stengt. -Jeg skal aldri spise her igjen.
Du holder deg konsentrert like lenge som en bananflue.
-Hva gjør du? -Henter hjelp til å finne Stan.
Hei! Nei!
-Diego? -Jeg hører det.
-Vi må komme oss ut herfra. -Ikke uten Stan.
Løp!
Løp, løp!
Løp!
Herregud! Kom igjen!
Løp, løp!
-Det var mye blod. -Det går bra.
Press hardere!
Stanley?
-Nå tuller du. -Hvor har du vært?
Hva? Kan ikke en gutt få kjøpe en slush og en Slim Jim?
Pokker.
KRIMINALITET ER PROBLEMET VI ER LØSNINGEN
Du fikk det som du ville. Det er over.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen