СЕРІАЛ NETFLIX
Давайте більше так не робити.
-Тікати за мить до апокаліпсису? -Це наша фішка.
Тут усе якесь неправильне.
-Той самий номер. Задом наперед. -І це не гіпербола.
Якась збочена «Аліса в країні див».
Так, а далі ще дивніше.
Нарешті, інший бік.
-А де Клаус? -Діти, вибачте, але ваш брат…
Я зробив усе, що міг, але він не встиг. Куґельбліц забрав останню жертву.
Ні, він був за мною, коли я зайшов у тунель.
Треба повернутися.
Нема куди повертатися.
Плакати будемо пізніше.
Зараз треба рухатися далі.
Хвилинку. Лютер і Клаус?
Коли ми кажемо «реальність»,
що ми маємо на увазі?
У 1800-х роках найкращі уми епохи
вважали, що ми живемо в космосі типу годинникового механізму.
У квантову епоху
час і простір вважався голограмою.
Стародавні люди вірили,
що світ тримається на чотирьох летючих черепахах
або на рогах білого бізона.
Ці ідеї породжують питання:
чи ми колись дізнаємося, якою є форма реальності?
Чи, що дивніше, ця форма відрізняється від тої, яку ми їй надаємо?
Ого!
Почуваєшся крихітним.
Навіщо класти ананас на піцу?
Слухай, якщо подумати,
ми справді просто
крихітні піщинки
в піщаній пустелі.
Це ж гарнір для коктейлів.
Усередині сонячних систем.
Усередині цілих пустель галактик.
Головне питання — чому він на моїй піці?
-Клаусе, ти слухаєш? -Так, аякже.
Ми нікчемні у всьому, бла-бла-бла.
Вибач, я не обдовбаний старшокурсник на лекції з філософії.
Хвилинку.
-Де це ми? -Ми мертві, старий.
Ми мертві.
Вітаю в себе на районі.
Неймовірно.
Треба було залишитися тут. Тут краще.
Ми з Лайлою ледве врятувалися.
Але цього разу я тут, і цифри на нашу користь.
Хто б це не був, він був сильним, швидким і лютим.
Тільки не дзвоніть у дзвін.
Хіба що хочете втратити палець чи щупальце.
-Я ризикну… -Ні!
З дороги.
Щоб його викликати, треба налаштуватися.
Налаштуватися? Тобто розлютитися?
Я розлючена.
Хочу знищити вбивцю Лютера.
Не тільки Лютер помер.
Ми втратили Клауса.
Я теж сердитий, ясно? Ми всі сердиті.
Треба бути розсудливими.
Коли прийде час, будемо діяти.
І не намагайся. Двері тебе не випустять.
То ми тут застрягли?
Це місце — випробування, пастка й засіб порятунку одночасно.
-Хтось знає, що там написано? -Так. «Не дзвонити в дзвін».
Там так написано.
Ми зрозуміли.
Поганий дзвін.
Що нам робити?
Хтось знає?
Реджі?
Реджі.
Я голодна. Хтось хоче унаґі рол?
Як ти можеш зараз їсти?
Не знаю. А як ти можеш зараз бути мудаком?
-Гей! -Ти ж…
Відчепися.
-Вона їсть заради… -Сили.
У ці важкі часи.
Дієґо, ходи сюди на хвилинку.
Я мертвий?
Так, і я дуже радий бути з тобою у твій перший раз,
бо це дивне відчуття.
Наче прокинутися після дуже реального сну.
Але не хвилюйся,
бо дуже скоро все набуде сенсу.
Боже мій. Мене вбив тато.
Божечки! Він і мене вбив! Не раз.
Він чужий.
Ми намагаємося не вживати таких слів.
Знаю, це політично коректно,
але міг би сказати, що він
британець.
Ні! Він справжній прибулець.
Він наче жук з іншої планети.
Господи.
Клаусе, ти маєш повернутися і попередити Слоун та інших.
Не можу.
Я зав'язав.
-Перепрошую? -Так, моє місце тут.
Усе життя я був невдахою. Диваком.
Робив помилку за помилкою за помилкою,
але це все було знамення.
Знамення, що це мій дім.
-Я маю бути тут. -У цьому гівняному місці?
Облиш! Я говорив про Позаземність,
з тобою і рештою друзяк-привидів із вічності.
І що мені робити?
Їсти піцу й дивитися круті документальні фільми зі мною, вічно.
То ти просто відвернешся від нашої сім'ї?
Я б так не переймався.
Вони скоро будуть тут. Колись усі помруть. Правда?
Ми ж мертві.
Як ламбада, малий.
-Як ламбада! -Так!
То що буде, якщо я зроблю так?
Гарна спроба, бугаю,
але в Порожнечі немає болю.
Давай, удар з усієї сили!
Виклик прийнято.
Не віриться, що ти хотів вибовкати.
Вибач, може, варто сказати їм про дитину?
Ні.
Спершу місія, а тоді вечірка на честь дитини.
-Так, але уяви… -Передай мені соєвий соус.
Не розумію.
Поруч з нами ті, хто любить нас найбільше.
Чому б не сказати їм?
Справи в нас кепські,
було б непогано дати сім'ї те, за що варто боротися.
Замовкни і їж рибу.
Добре.
Ні, як казав старий.
Один раз — випадковість, двічі — збіг,
третього разу не буде, бо я не ідіот.
Ми не знаємо, чи він убив Клауса й Лютера.
Ти серйозно? Це в його стилі. Ми вже таке бачили.
Ти забув, як ми зібралися першого разу?
На похороні тата.
Саме так.
Він і раніше з вами таке витворяв, і робить це знов.
-Облиш. -Ні.
Він не зібрав голосів, щоб пройти крізь тунель, усе ж ми тут.
Ти віриш, що він міг убити Лютера?
Гадаю, він міг убити Лютера, Клауса й решту, і навіть не кліпнути.
І найгірше, я вважаю, що причетна Еллісон.
Ні.
Не хочу казати те, що кажуть усі.
Кліше в жалобі — це найменше, чим слід перейматися.
Я знаю, що все закінчується,
але я думала, що ми будемо разом, коли це станеться.
Я навіть не попрощалася.
Я попрощалася
з донькою і чоловіком.
Але цього було недостатньо. Почуття просто…
Занадто великі для слів.
Лютер кохав тебе…
до місяця і назад.
Ти зробила його таким щасливим.
Ні, вона була зі Слоун у тунелі.
Я кажу не про Клауса.
Лютер?
Що? Ні, вона б так не вчинила.
Вона лютує, відколи ми опинилися в цьому часі.
-Вона втратила доньку. -І вбила Гарлана.
Якщо це й правда,
навряд чи вони зізнаються.
Згоден.
Послухай мене.
Я не повернуся туди, щоб мене знову били.
І ти нічого не вдієш!
Ти такий егоїст! Ти це знаєш?
Розслабся! Не хвилюйся.
У тебе є весь час, щоб це пережити!
Гаразд, досить.
От бляха.
Та ну!
Я мусив померти мільйон разів, перш ніж збагнув.
Знову?
Так, знову.
І хтось так уявляє рай?
-Що за… -Привіт, друже.
-Ти! -Ні!
Повернися!
Лоскітно.
Відпусти!
Ти.
Можливо, ти й не відчуваєш болю,
але я можу кидати тебе крізь стіни вічно, Клаусе.
Ти не матимеш хвилі спокою. Я ніколи не зупинюся.
Ні й ні.
Порожнеча — мій дім.
Нехай надувний, але мій!
Ти не хочеш допомагати сім'ї — добре.
Але кохання мого життя прямує в пекло.
Я навіть не знаю, чи зможу. Хтозна, куди вони пішли.
Клаусе, це твій дім.
-Так. -Ти сам сказав.
-Так. -Ти король смерті.
Трохи пафосно.
Я схильний думати, що я…
Так?
…Принц темряви.
Неважливо!
Я вірю в тебе, брате.
Ти можеш усе.
-Привіт. -Привіт.
Вибачте, що зірвали вечірку.
Гаразд. Слухай, ми це зробимо.
-Ми спробуємо. -Добре.
За мотиваційною шкалою від одного до «Хороброго серця»
це була половина «Руді».
-Зауваження пізніше. -Я подумав, що ти можеш краще.
Та щоб воно згоріло.
Треба поговорити.
-Я зайнятий. Це може зачекати? -Ні, не може.
Лютер і Клаус — ти їх убив?
У цьому готелі ховається Охоронець.
Його треба здолати.
Навіщо мені вбивати двох членів команди?
-Відповідай. -Я щойно відповів.
Якщо дізнаюся, що ти брешеш, угоду скасовано.
Запевняю, я виконаю свою частину угоди,
і сподіваюся, ти теж.
-Що це було? -Тебе не стосується.
Не стосується? Ми в готелі «Забуття».
Як ти й хотів. Це завдяки мені.
Не сміши мене.
Еллісон вбила Гарлана, а я об'єднав сім'ї. Що зробив ти, Номере Два?
Збирайтеся, діти.
Ми перевели подих, тож можна переходити до справи.
-Міф про сім дзвонів? -Саме так. Дехто уважний.
-Гаразд, знайдемо дзвони, що далі? -Ні.
Дзвони — лише метафора для цього.
-Знак. -Правильно, Номере П'ять.
Знак — це ключ до семи дзвонів.
Знайдемо цей символ —
зможемо перезавантажити всесвіт.
Що робити, коли знайдемо?
Не знаю.
Що? Ми тут, бо ти сказав, що маєш план.
Так, до певної міри.
Чудово. Залишимося в готелі назавжди,
будемо витріщатися на стіни і їсти погане суші.
Знак — наш єдиний вихід звідси
й найкращий шанс відновити всесвіт.
Дивно, що ви з татом на одному боці.
-Добре, із чого почати? -Розділіться на групи.
Я піду з Еллісон і Слоун.
-Бен і П'ятий з Віктором. -Ні, Еллісон піде з нами.
Міняємо Бена на Еллісон. Ми тренувалися разом, тож у цьому є сенс.
Угу. Ні, дякую.
Чому ні?
Чудова ідея.
Еллісон, іди з Амбрелла. Сперроу, тримайтеся разом.
Беріть різні поверхи.
Мусимо знайти знак.
-А як же ми? -Ви дует.
Ніхто не хоче слухати ваші сварки.
Розійдіться. Обшукайте все, зустрінемося тут за 30 хвилин.
Це марна трата часу.
Ти чув? Він назвав нас дуетом.
Я починаю подобатися твоєму татові.
Я забув записник. Ідіть. Зустрінемося на п'ятому.
Дехто заморочився, щоб заховати цю штуку.
Якого вона розміру?
Любий старий Редж не казав.
Справді? Дивно. Я думав, ти знаєш більше про його план.
Перепрошую, що це має означати?
Я бачив вас із ним у «Білому бізоні»
під час весілля.
Навряд чи зараз слушний час…
Я чула, що ти вирубався вчора.
Так, і довго не міг згадати, що бачив,
але пригадав, Еллісон.
Ви з татом уклали угоду.
Про що ви домовилися?
Угоду? З татом?
-Скажи, що ти жартуєш. -Не жартує.
Відповідай.
Ти здурів?
Ви з татом домовилися. І Лютер мертвий.
Лютера вбило казна-що.
-А Клаус? -Він не встиг у тунель.
Знаєш, твоя угода коштує людям життя.
Ти справді думаєш, що я уклала угоду з татом,
щоб убити Лютера й Клауса?
З мене досить. Зустрінемося у вестибюлі.
Чекай, ні.
Чекай, П'ятий.
Еллісон.
Послухай мене.
Вікторе? Еллісон?
Добре.
Ясно, почалися справжні розваги.
Досить з мене вас обох і ваших теорій змови.
Послухай мене…
Навіщо це мені?
Ви хотіли залишитися й померти.
Ви послали до біса сім'ю і всесвіт.
Лише я намагаюся їх врятувати.
Ми хочемо знати, що планує тато, перш ніж когось іще вб'ють.
Де в біса П'ятий?
Він був за мною.
П'ятий?
Чуєш?
Ми виберемося звідси.
З нами трьома все буде добре.
А далі що?
А далі ми будемо щасливою сім'єю.
Ні, не будемо.
Знову треба доводити, що я хороший тато?
-Ти довів. -З мене досить.
Чекай.
Річ не в мені.
Це тобі страшно.
Зі Стеном було легше.
Ти міг сказати «звали»,
і я б не мусила розповідати тобі про дитину
чи просити бути зі мною.
Навіщо казати правду, якщо можна змусити вчинити по-своєму, не будучи вразливою?
Ти хоч чуєш, яку дурню мелеш?
А якщо я підведу нашу дитину, як моя мама?
Не підведеш.
Бо за цим божевіллям
ховається добра й порядна людина.
-Упевнений? -Так.
На 1000 %.
Ходімо.
Ми знову біля того самого ліфта?
Не забудь перевірити під вазонами.
Підніму дупу й оглянь стіни на приховані відсіки.
Ну,
ось стіна…
Ось іще одна стіна.
Що з тобою таке?
Люди гинуть, а ти наче незадоволений підліток.
Говориш, як тато.
Чому тобі така важлива любов тата?
Він не визначає тебе чи нас.
Ми залишили слід у світі без нього.
Як Академія Сперроу, але їх уже немає.
Він не був Сперроу.
Він був нашим татом, і гівняним. Він тобі не потрібен.
Легко тобі казати — у тебе вже є нова сім'я.
Найкраща частина тієї сім'ї померла.
Не віриться, що кажу це, але я радий вас бачити.
-Що таке? -Готель змінюється.
Я ходжу по колу, він наче живий.
-Ходімо у вестибюль. -Пробував.
Куди б я не йшов, опинявся в тому самому місці.
Ти не орієнтуєшся в просторі.
Гаразд, веди, Магеллане.
П'ятий?
П'ятий!
П'ятий?
П'ятий.
-Де він? -А я звідки знаю?
Годі. Далі так не можна.
Як нам повернути те, що було раніше,
до фальшивого вибачення і…
І брехні?
Еллісон, облиш. Як це зробити?
Не знаю, чи це можливо.
Проблеми, тату?
Ти!
Ти скучив за мною.
У «Забуття» є лише один шлях. Це неможливо.
Ну, ось він я.
Неймовірно.
Хотів би я це дослідити, хлопчику мій, але зараз не час.
Ти використав мене, щоб привести сюди сім'ю.
Я розумію, але ти мене використав.
А коли я вже не був потрібен, залишив мене помирати.
Залишив помирати?
Я зробив тобі послугу.
Я знав, що ти потрапиш у Порожнечу, де тобі місце.
Там добре.
-Тоді чому ти тут? -Бо ти вбив Лютера.
Це було необхідно. І дієво.
Хто наступний, тату? П'ятий? Віктор? Уся, бляха, сім'я?
Припини! Усі на місцях. Бій от-от почнеться.
Один дзвінок відділяє мене від призу. Ти все зіпсуєш!
Якби мені давали цент щоразу, коли я це чую, я б мав долар.
Це не багато грошей,
але є крамниці по долару, які…
Ось так.
Мене ніхто не слухає?
Ні, коханий, не слухаємо.
Вертаймося у вестибюль.
Так.
Хто з наших родичів-ідіотів подзвонив у дзвін?
Еллісон!
Еллісон, треба йти!
Еллісон, вставай! Ходімо!
Хто це зробив?
-Може, побігли? -Я за тобою.
Ну ж бо!
-Дієґо, зачекай. -До біса.
Гарний кидок, коханий.
От бляха.
Бігом!
Тисни кнопку!
-Який поверх? -Будь-який!
Справді? Самурай?
Помста їй пасує.
Замовкни й допоможи вбити цю істоту.
Сюди. Бігом.
Добре.
Так. Гаразд.
Треба перев'язати рану.
Ти мав рацію. Я домовився з татом.
Лютер і Клаус?
Ні, я до цього не причетна. Присягаюся.
Чому кажеш зараз?
Бо я хочу, щоб ти мені вірив.
Я зробила це для всіх нас.
І для Лютера з Клаусом.
Що він обіцяв?
Ти мусиш мені вірити.
Поглянь на мене. Якщо виживемо, усе буде добре.
Вікторе?
Еллісон?
Вікторе!
Еллісон?
Я просив тебе піти.
Щоб ти помер сам? Хіба це цікаво?
А дитина?
-Я про неї потурбуюся. -Ні, я її тато.
Який не братиме участі в розвитку наступні пів року.
І я не переконаю тебе перечекати?
-Нарешті ти зрозумів. -Твоя правда.
Зрозумів.
Чекай! Агов!
-Що ти робиш? -Захищаю сім'ю.
Ні. Дієґо, не кидай мене.
Вибач.
-Ти казав, що ми завжди будемо разом! -Я знаю.
Дієґо, не роби цього.
Коли дитина народиться, розкажи йому
чи їй про те, яким я був.
Яким намагався бути.
Ні, Дієґо. Ні.
Дієґо!
Ти п'ять разів ударив його сокирою.
-Він мав би здохнути. -Ця броня як цемент.
-Між задніми пластинами є простір. -Треба бити ззаду.
-Уб'ємо його. -Слоун.
Покидьку!
П'ятий?
Еллісон?
Нарешті, сила, варта копіювання.
Лайло? Чому ти була в комірці?
Поясню пізніше.
От чорт.
-Я втомився тікати. -Я теж.
До біса знайомо.
Бодай зараз не цілимося одне в одного.
Ходімо.
Клаус?
-Боже, Клаусе. -Лайло.
-Ти як? -Клаусе!
-Як ти вийшла? -Що сталося?
Ми думали, ти помер.
Якби ж. Привіт.
Ти в порядку?
-Здається. -Клаусе.
-Паршивий вигляд. -Самі спробуйте вбити Охоронця.
-Ми щойно вбили. -І ми теж.
Я ж просив залишатися…
Я кохаю тебе!
Я думала, ти помер.
Так, я живий і неймовірний,
незважаючи на спроби тата винести мені мізки,
але сльози возз'єднання пізніше.
Зараз вам треба знати,
що тато вбив Лютера.
І не впустив мене в тунель, і подзвонив у тупий дзвінок!
Що ти задумав, старий?
-На це немає часу. -Ти вбив Лютера!
У мене не було вибору. Не всі хотіли сюди йти.
Твої дурні міфи й історії.
Не було семи дзвонів чи народів півночі.
-Ти привів нас сюди вмирати! -Ні.
Десь у готелі є ключ до перезавантаження всесвіту.
Треба знайти знак!
Мені плювати на знак! Усім плювати.
Нас мало не вбив Охоронець з дурним шоломом і серпом!
В Охоронця, якого ми вбили, була сокира.
У нашого був меч.
Залишився один.
Треба його знайти.
Бо першого разу все вдалося?
У вас є знеболювальне? Або помовчте, будь ласка.
Можете так не галасувати?
Дякую.
Я знайшов знак! Він на…
Нікому не можна кривдити мою дружину.
Усі ці роки я був тобі вірним.
Ти змарнував моє життя на Місяці, заради чого?
Для своєї тупої місії?
У тебе була мета.
Я залишив тебе охороняти найцінніше у всесвіті.
І що саме?
Скоро зрозумієш.
І ви теж.
Клаусе.
Не можу втримати.
Я кохатиму тебе вічно.
Чуєш?
Знак на підлозі вестибюлю.
Це зірки!
Діти, знайдіть зірку й станьте на неї!
Бене, твій час, хлопче! Швидше!
Сім точок. Нас семеро. Дзвони — це ми.
Ні.
Не ти.
Швидше, лише так ми його зупинимо!
Номере П'ять, швидко!
Ми так не домовлялися. Їм боляче.
Не можна зупинятися.
-Це вимкне машину. -Яку машину? Я не розумію.
Готель — лише фасад.
Ми в машині в іншому вимірі.
Творець усесвіту збудував це місце.
Як це стосується їх?
Частинки в їхніх тілах — єдине, що живить машину.
Він убив Лютера.
Намагався вбити Клауса.
Він не зупиниться, доки ми не помремо.
Припини!
Я майже закінчив.
А тоді ми отримаємо те, по що прийшли.
Ні, ти їх убиваєш!
Усе в житті має ціну.
Досить!
Еллісон, не торкайся кнопки. Ми не знаємо, для чого вона.
Еллісон, чекай!
Не змушуй мене це робити!
Ти мені довіряєш?
Вікторе, що ти робиш? Зупини її!
-Еллісон, чекай! -Не роби цього!
ЛОС-АНДЖЕЛЕС — ТАКСІ
Клер?
Що сталося, мамо?
Нічого, дитино.
Я рада бути вдома.
Бо твоє місце тут.
Привіт, кохана.
Круто.
МЕМОРІАЛЬНИЙ ПАРК ОБСИДІАН
ПОДАРУНОК СЕРА РЕДЖИНАЛЬДА ГАРҐРІВЗА
Лютер?
Лютере?
Чорт.
-Ви мене бачите? -Так!
-Я живий? Я живий! -Так!
-Лютер живий! -Боже мій!
-І це ще не все, здорованю. -Га?
Ого!
Бляха! Моє тіло!
Чекайте.
-У мене чудовий вигляд. -Лютер тепер стрункий.
-Покажуся Слоун. -Рука на місці.
Це так круто. Хвилинку. Де Слоун?
Вона була позаду мене…
-Коли Еллісон натиснула кнопку. -Її теж нема.
Не знаю, як ви, а я вже давно так класно не почувався.
-Хтось знає, де ми? -Готель.
Принаймні колись був.
Схоже, старий це зробив. Він перезапустив усесвіт.
Ти знову з пальцями.
Слоун!
Ти.
Плювати, хто що перезапустив. Верніть мені дружину.
Де вона, П'ятий?
Я радий, що ти живий, але забери руки.
Ні, поки не даси відповіді.
Пішло воно.
Щось не так.
Саме так. Зараз я тобі вмажу.
-Так, давай. -Ні, дурню.
Моя сила. Я не можу стрибати.
Так, авжеж.
Це погано.
Ну давай.
Алаказам привидус.
То я знову смертний?
О ні!
Чекайте. Як їх повернути, ідіоти?
Чорт.
Я мушу знайти дружину.
Ні! Лютере, не йди.
Ти був мертвий п'ять хвилин тому. Ти слабкий!
-Я піду за ним. -Ні. Клаусе, зачекай!
-Я пішов, мудаки. -Народ.
Треба триматися разом і з'ясувати…
Що нам робити?
Жити?
Козел.
«ГАРҐРІВЗ ФАЙНЕНШИАЛ»
Цей потяг прямує до станції Єуїдо.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин