‫ראיתי את הקלפים.‬ ‫-באמת?‬
‫אכלנו אותה.‬
‫איך?‬ ‫-אכלנו אותה.‬
‫אני יודע מי הרוצח.‬
‫זה שריף.‬
‫לצערי, זה נכון.‬
‫במאי טיפש!‬
‫ואתה מטומטם.‬
‫אתם מבאסים. משעמם לי. אני הולך לטייל ברגל.‬
‫ברוך שפטרנו.‬
‫את באה איתי?‬ ‫-הבכת אותי מול שרה.‬
‫למי אכפת משרה?‬
‫אל תשחק אותה. ראו שהיית לחוץ.‬
‫באמת, יחיא, שרה היא לא ממש…‬
‫אני אשכיב את ליילא לישון…‬ ‫-לא!‬
‫בואי איתי.‬
‫טוב, מספיק.‬ ‫-בסדר.‬
‫אני כבר חוזרת. בסדר?‬
‫בסדר.‬
‫בואי.‬
‫שרה.‬
‫הא?‬ ‫-שרה.‬
‫יחיא, אפשר לא לדבר לכמה רגעים?‬
‫למה? מה קרה?‬
‫אני מצטערת, עלי.‬
‫אני מצטערת, אבל כל זה מלחיץ אותי.‬
‫אני לא מבין למה,‬ ‫אם בכל מקרה אנחנו מתחתנים.‬
‫דווקא חשבתי שתשמחי.‬
‫וכשאמרתי לך שאמרתי לאמא שלי,‬
‫שתקת. לא אמרת כלום.‬
‫בגלל זה אני פוחדת, עלי.‬
‫אני מרגישה שיש עליי המון לחץ,‬ ‫ואני לא יודע איך להרגיש בסדר.‬
‫הכול מתקדם מהר מדי.‬
‫לא תכננו להתחתן בכל מקרה?‬
‫ההבדל היחיד הוא שבמקום להתחתן בעוד שנתיים,‬
‫נתחתן עכשיו. זה הכול.‬
‫אני יודע שאת פוחדת ולחוצה.‬
‫אבל אני מאוהב בך.‬
‫אני מאוהב בך בטירוף.‬
‫נאדיה, את היחידה שמבינה אותי.‬
‫וכנראה…‬
‫שעכשיו את כל החיים שלי.‬
‫גם אני אוהבת אותך, עלי.‬
‫- נאדיה‬ ‫קיץ 2007 -‬
‫- הדים מן העבר -‬
‫פתוח.‬
‫יופי, זאת את.‬
‫מה?‬
‫עלי סיפר לי על שריף.‬
‫שהוא נפגש עם יחיא.‬
‫לא יכול לקרות משהו בלי שהוא ירוץ לספר לך?‬
‫מתי תפסיקי לפנק אותו?‬
‫תפסיק עם זה, ותסביר לי מה קורה.‬
‫למה עוד לא טיפלת ביחיא?‬
‫אמרת שתטפל בזה.‬
‫כמה זמן כבר עבר?‬
‫שום דבר לא השתנה,‬
‫חוץ מזה שהסכנה התקרבה אלינו.‬
‫למה אתה מחכה?‬ ‫-אני לא מחכה לשום דבר.‬
‫חוץ מזה, אני לא חייב לך דין וחשבון.‬
‫אל תיתן לי דין וחשבון.‬
‫רק תודיע לי, שלא אדאג.‬
‫ממתי את מתעניינת במשהו?‬
‫כבר שנים,‬
‫את באה אליי כשקורה כזה בלגן,‬
‫ולא שואלת אפילו שאלה אחת.‬
‫אני תמיד זה שמטפל בעניינים,‬ ‫ומגן עלייך ועל הילדים.‬
‫בדיוק.‬
‫נשארתי איתך כל השנים האלה‬
‫כי יכולת להגן עלינו.‬
‫אם הפעם אתה לא יכול להגן עלינו,‬
‫אין לי סיבה להישאר.‬
‫אנחנו לא מבוגרים מדי בשביל השטויות האלה?‬
‫לא.‬
‫אבל ברור שאתה מבוגר מדי‬
‫בשביל לטפל בעניינים.‬
‫לא, לך הביתה. אני אנהג בעצמי.‬
‫כן, אדוני.‬
‫למה לא חיסלת אותו באותו רגע?‬
‫שילמתי לך כפול.‬
‫מראש.‬
‫ואתה לא עושה כלום?‬
‫תבדוק את שריף, כמו שאמרתי לך.‬
‫שאלוהים יעזור לי!‬
‫מי אתה, ואיך נכנסת הנה?‬
‫איזה מין שוער ישן עד כזאת שעה?‬ ‫-מי אתה? אשתי?‬
‫אתה מדבר על נגאט?‬
‫זאת שבגירגה.‬
‫מי אתה, ומה אתה רוצה? אל תעצבן אותי!‬
‫שמור על הפה שלך!‬ ‫-שקט.‬
‫אתה מכיר אותו, נכון?‬
‫לא, לא נראה לי.‬
‫מה קורה פה, אדוני? אדוני! היי!‬
‫מה קרה, אדוני?‬
‫אוי, אלוהים.‬
‫מה זה, אדוני?‬
‫אתה יודע כמה שנים תקבל?‬
‫זה לא הכול.‬
‫החדר מלא.‬
‫ראית אותו פעם?‬
‫לא ראיתי אותו.‬
‫אני נשבע שלא ראיתי אותו.‬
‫כשתראה אותו, תתקשר אליי.‬ ‫-לשירותך, אדוני.‬
‫אני יודע.‬
‫אבל הקהל לא.‬
‫בסדר.‬
‫יהיה לי תואר במדעי המחשב,‬
‫ואולי אלמד לתואר שני בחו"ל,‬
‫ואולי אפילו אצטרף אליך בספרד.‬
‫מי יודע?‬
‫עכשיו אתה תבין איך זה מרגיש. תן לי אותה.‬
‫תעזוב.‬ ‫-יחיא, אתה תשבור אותה.‬
‫תעזוב!‬ ‫-בחייך, גבר.‬
‫אני לא חתיך כמוך, אל תצלם אותי.‬
‫אתה נאה מאוד. קדימה.‬
‫קצת כבוד. אני הבמאי.‬
‫בסדר, אדון במאי. אבל עכשיו אני מביים.‬
‫מר שריף,‬
‫איפה אתה רואה את עצמך בעוד חמש שנים?‬
‫גר עם אמא.‬ ‫-הלוואי שהיא תמיד תהיה לצדך.‬
‫לא, עם אמא שלך.‬ ‫-עם אמא שלי?‬
‫כן.‬ ‫-מצחיק.‬
‫בסדר. תפסיק, בבקשה.‬
‫אני אענה, אני נשבע לך.‬
‫טוב, חמש שנים מהיום,‬
‫אני בטח אסיים את לימודי הקולנוע בספרד.‬
‫הממ…‬
‫אני אעבוד על פרויקט הגמר שלי.‬
‫באופן טבעי, פסטיבלי קולנוע‬ ‫יריבו על הסרטים שלי.‬
‫ואני לא אדע אם לחזור ולצלם סרטים במצריים‬
‫או להישאר בספרד.‬
‫נראה לי שאני אגור שם,‬
‫ואבוא למצריים לצלם סרטים‬
‫ולראות אותך.‬
‫יודע מה, טמבל?‬
‫אני אהיה הבמאי המצרי הראשון שיזכה באוסקר.‬
‫ואין לדעת,‬
‫אולי אדלג לי ממדינה למדינה,‬
‫ואצלם סרטים בכל מקום.‬
‫מי יודע מה צופן לנו המחר?‬
‫אבל למה אתה בטוח שהקלטות עדיין אצלו?‬
‫אני לא בטוח.‬
‫אבל אני בטוח שהכרתי את שריף מצוין.‬
‫ושידעתי מתי הוא לחוץ…‬
‫מתי הוא משקר…‬
‫ומתי הוא מסתיר משהו.‬
‫איך נגלה מה קרה לפני 15 שנה…‬
‫על סמך הזיכרונות שלנו…‬
‫נאדיה!‬
‫…בידיעה שלא משנה כמה הם מלאי חיים,‬
‫לא היינו עדים לדברים…‬
‫נאדיה!‬
‫…ואנחנו לא יודעים הכול?‬
‫נאדיה!‬
‫יש גם זיכרונות של אחרים…‬
‫נאדיה!‬ ‫-…שהיו עדים לאותם אירועים.‬
‫נאדיה! מה קרה?‬
‫אני אספר לך הכול כשנחזור לקהיר.‬
‫אבל איך נוכל לדעת האם הם משקרים?‬
‫האם הם מסתירים משהו?‬ ‫או שהם יודעים רק מעט, בדיוק כמונו?‬
‫הקלטות הן הראיה היחידה שאין בה שקרים.‬
‫שבה הכול נראה כפי שהוא היה,‬
‫ולא כמו שאנחנו זוכרים.‬
‫אבל איך נצליח להגיע אליהן?‬
‫אם הן עדיין קיימות,‬
‫יכול להיות שאני יודעת איפה הן.‬
‫למה שלא תחכי‬ ‫ששריף ייתן לך את המצלמה בעצמו?‬
‫הוא אמר שהוא לא יגיע מאוחר.‬
‫מה? אה…‬
‫סליחה, אני לא יכולה. אני צריכה לנסוע.‬
‫חוץ מזה, הוא אמר לי בדיוק איפה היא.‬
‫אני אקח אותה ואלך. סליחה.‬
‫- יחיא -‬
‫- קיץ 2007 -‬
‫- יחיא -‬
‫מצאתי את הקלטות.‬
‫מה את עושה פה?‬ ‫-מה?‬
‫איך את מעזה לחטט בדברים שלי?‬
‫למה הכחשת שהקלטות אצלך, אם הן עדיין כאן?‬
‫זה ענייני.‬
‫אני לא רוצה שום קשר עם יחיא.‬
‫ואם את מתערבת…‬ ‫-אני כמוהו!‬
‫אני רוצה לדעת!‬
‫אז זה תלוי גם בך.‬
‫רק אל תערבי אותי,‬
‫ואל תחטטי בדברים שלא קשורים אלייך.‬
‫לא, שריף. זה כן קשור אליי.‬
‫ואלה לא סתם קלטות.‬
‫אלא אם כן יש משהו שאתה לא רוצה שנדע.‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫הוא איתך?‬
‫אבא, למה אתה וליילא רבים?‬
‫אנחנו לא רבים, מתוקה.‬
‫חכי, אמירה.‬
‫מה הבעיה?‬
‫קחי את הילדה פנימה.‬ ‫-מה קורה פה?‬
‫תיכנסו פנימה עכשיו.‬
‫אני לא הולכת לשום מקום‬ ‫עד שתסביר לי מה קורה.‬
‫שלום, יחיא.‬
‫מה נשמע?‬
‫הכול בסדר.‬
‫לא תזמין אותי להיכנס?‬
‫בטח.‬
‫בבקשה.‬
‫אז מה קרה עם ליילא?‬
‫ומי זה, ומה הוא רוצה ממך?‬
‫אמירה, זה לא הזמן! אני אספר לך אחר כך.‬
‫תשאירי את הילדה פה איתך.‬
‫או שתצאו מהבית. בעצם, לא.‬
‫תישארו פה.‬
‫אתה מכיר את אבא כבר הרבה זמן?‬
‫כן.‬
‫כמה זמן?‬
‫מבית הספר.‬
‫היינו בערך בגילך.‬
‫וואו!‬
‫זה ממש מזמן.‬
‫איך אף פעם לא ראינו אותך?‬
‫הוא היה בחו"ל, מתוקה.‬
‫מה איתך, ליילא? איך הכרתם?‬
‫דרך אבא שלך.‬
‫אבא שלך הכיר לי את כל המשפחה שלו.‬
‫איה.‬
‫לכי לאמא, מתוקה.‬
‫למה שיקרת, שריף? מה אתה מסתיר?‬
‫אתה מגן על מישהו מהמשפחה?‬
‫או על עצמך?‬ ‫-אני לא מגן על אף אחד.‬
‫אני רוצה רק שיעזבו אותי בשקט.‬
‫מה אתה רוצה?‬
‫כבר אמרתי לך, ואמרת לי שהקלטות לא אצלך.‬
‫עכשיו אני רוצה לדעת למה שיקרת לי.‬
‫אם אתה מסרב לדבר…‬
‫- נאדיה! -‬
‫נוכל לצפות בה ביחד.‬
‫מה אתה עושה?‬
‫זה מהלילה לפני שנאדיה מתה.‬
‫אני זוכר טוב מאוד.‬
‫היא חזרה מפוחדת ובוכה.‬
‫היא אמרה,‬ ‫"אני אספר לך הכול כשנחזור לקהיר".‬
‫אבל בסוף לא חזרנו.‬
‫אבל בסוף לא חזרנו!‬
‫כל הזמן הזה, חשבתי על כל אפשרות,‬ ‫חוץ מהאפשרות שאתה עשית את זה!‬
‫אני? אתה טועה לגמרי.‬ ‫-למה צילמת אותה?‬
‫היא הייתה איתנו כל הזמן. הייתה לך אובססיה?‬
‫וכשהיא גילתה, השתקת אותה?‬
‫מה? אני? הרגתי אותה?‬
‫כי היא תפסה אותך? או מתוך קנאה?‬
‫השתגעת? אין סיכוי שהייתי פוגע בה.‬
‫אז מה הקלטות האלה אומרות? מה?‬
‫שאהבתי אותה.‬
‫אהבתי אותה.‬
‫בגלל זה צילמתי אותה!‬
‫הייתי בסך הכול ילד שרוצה להיות איתה.‬
‫ואתה ידעת.‬
‫כולכם ידעתם המון זמן.‬
‫נראה לך שהייתי הורג אותה? אני, יחיא?‬
‫אמרתי לך במשרד התביעה,‬
‫"אל תעשה את זה לעצמך".‬
‫אם הייתי הורג אותה,‬
‫אז היה אכפת לי?‬
‫כי הרגשת אשמה.‬ ‫-על מה?‬
‫אם מישהו הורג מישהי‬ ‫שהוא אוהב, הוא מרגיש אשמה?‬
‫הנקמה שלך היא לא נגדי.‬
‫היא נגדם.‬
‫נגד אלה שנאדיה אמרה‬ ‫שסוגרים עליה מכל הכיוונים.‬
‫קיבלת את הקלטות.‬
‫לך.‬
‫תצפה בהן כמה שבא לך.‬
‫תראה מי גרם לה להרגיש ככה.‬
‫אתה פותח לי בעצמך?‬
‫תיכנסי פנימה!‬
‫מה קורה פה? מי זה?‬
‫יש עוד יציאה?‬
‫בואו איתי.‬
‫שקט.‬
‫בואי.‬
‫משטרה?‬
‫מונא.‬
‫למה ניתקת את הקשר עם אבא כשעזבת?‬
‫למה הפסקת לדבר איתו?‬
‫עוד פעם, עלי? למה אתה מעלה את זה עכשיו?‬
‫החזרה של יחיא העלתה הכול מחדש.‬
‫כאילו שקודם הייתי בתרדמת.‬
‫לראשונה מאז הרצח של נאדיה, התחלתי לחשוב.‬
‫מי אני?‬
‫מי המשפחה שלנו?‬
‫אתה יודע למה‬ ‫עזבתי את מצריים והשארתי הכול מאחור?‬
‫כדי להימנע מהשאלה הזאת בדיוק.‬
‫אני לא רוצה לדעת מי המשפחה שלנו.‬
‫אני רוצה לדעת מי אני,‬
‫בלעדיהם ובלי כל המטען שמגיע ביחד איתם.‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫זאת אומרת שיש רק שתי אפשרויות.‬
‫או להתעמת עם ההורים שלנו או לברוח.‬
‫לא יכולתי להתעמת איתם,‬
‫אז ברחתי.‬
‫זה קשור למה שקרה לנאדיה?‬
‫מה שקרה לנאדיה, ומה שקרה ליחיא,‬
‫לא רציתי להיות חלק מזה.‬
‫עלי, אם אתה עדיין תקוע שם,‬
‫אתה חייב או לעזוב או להתעמת איתם.‬
‫אתה לא יכול לשבת על הגדר‬ ‫ולהסתובב סביב עצמך.‬
‫בסדר, מר שריף.‬
‫אז אין לך מושג מי האיש הזה?‬
‫לא. אני לא יודע.‬
‫מה איתך, גברת?‬
‫לא.‬
‫בסדר.‬
‫מר שריף,‬
‫אם הוא יבוא שוב, תודיע לנו בבקשה.‬
‫כן, ודאי.‬
‫תודה.‬
‫מה קורה בינך לבין האנשים האלה, שריף?‬
‫למה לא סיפרת למשטרה על יחיא?‬
‫ומי זאת נאדיה? זאת שאהבת וצילמת?‬
‫בסדר.‬
‫כשתהיה מוכן לענות,‬ ‫אני אהיה אצל ההורים שלי.‬
‫בואי, איה.‬
‫בואי נלך.‬
‫בואי!‬
‫ממש לא, אדוני.‬
‫אני עושה סידורים בשביל הדיירים כל היום.‬
‫אם הייתי רואה דבר כזה, הייתי מודיע לכם.‬
‫לא ראיתי כלום.‬
‫בסדר, עטווה. יש לך את הטלפון שלי.‬
‫אם תראה משהו חשוד, תתקשר אליי מיד. בסדר?‬
‫כן, אדוני.‬
‫בואו, חבר'ה.‬
‫כן, בוס.‬
‫מי הבחורה שהייתה עם האיש שלנו?‬
‫אני נשבע, בוס, לא ראיתי אותו עם בחורה.‬
‫הייתי אומר לך אם כן.‬
‫הוא עמד שם לבד.‬
‫ויש עוד משהו שאתה צריך לדעת, בוס.‬
‫המשטרה שמעה עליך.‬
‫תנסה להוריד פרופיל.‬
‫תיעלם.‬
‫אבל…‬
‫החומר.‬
‫מה עם החומר, בוס?‬
‫תאפה ממנו עוגה.‬
‫הייתי היום במפעל.‬
‫ראיתי שפיטרת 300 פועלים.‬
‫הייתי חייב, במיוחד אחרי השריפה.‬
‫אם זה היה תלוי בי,‬ ‫לא הייתי מפטר חצי מהעובדים.‬
‫אבל זה בניגוד לחוק.‬
‫זה לא הוגן שהם מאבדים את הפרנסה בפתאומיות.‬
‫אל תהיה רגשן.‬
‫אם הייתי חושב כמוך,‬
‫הייתי מאבד הכול ופושט רגל.‬
‫בגלל זה תבעת את אבא שלך?‬
‫סבא שלך, עליו השלום, היה איש טוב.‬
‫רגשן, בדיוק כמוך.‬
‫העובדים שלו עשו ממנו צחוק.‬
‫העובדים שהיו כפופים לו‬ ‫גנבו ממנו מול הפנים שלו.‬
‫הוא היה פשוט מעלים עין.‬
‫כמעט פשטנו רגל.‬
‫וככה למדתי‬
‫שכדי לקבל החלטות,‬
‫צריך להיות אמיץ.‬
‫למדתי גם לא להתחרט על ההחלטות שלי אף פעם.‬
‫נאדיה!‬
‫שחינו כמעט 13 דקות‬ ‫עד שהסוללה של המצלמה נגמרה.‬
‫מוזר שאני זוכר שזה לקח דקה או שתיים.‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫איפה הייתה הסירה?‬
‫איפה הסירה?‬
‫למה היא לא הייתה שם?‬
‫אתה זוכר מי היה בסירה?‬
‫אני זוכר שכולנו צללנו ביחד.‬
‫טוב, אולי עליתם למעלה במקום אחר.‬
‫לא בזמן שעבר.‬
‫שחינו בקושי כמה דקות.‬
‫ואולי אני לא זוכר טוב.‬
‫- נאדיה? -‬
‫לולי.‬ ‫-כן?‬
‫מה את עושה?‬ ‫-מציירת.‬
‫את הולכת להרוס את הדברים של נאדיה‬
‫עם הפרפרים שאת מציירת כל הזמן?‬
‫זה לא עניינך.‬
‫אני אוהבת את נאדיה, ואני אמשיך לצייר לה.‬
‫ואין לי בעיה עם זה.‬
‫וואו.‬
‫לא זכרתי שזה היה ככה.‬
‫זאת אומרת…‬
‫חשבתי שמונא ונאדיה‬ ‫היו לובשות בגדים תואמים,‬
‫אבל מתברר שזאת הייתי אני. חוץ מזה…‬
‫איך אני לא זוכרת שכל כך אהבתי אותה?‬
‫מה זה משנה מבחינתנו?‬
‫זה לא משנה. זה…‬
‫אני מנסה להגיד שאתה ואני אותו דבר.‬
‫שנינו לא בטוחים‬
‫בקשר למה שאנחנו זוכרים.‬
‫בית החוף של המשפחה שלך…‬
‫הוא עדיין שם?‬
‫בדרך כלל אתה לא נשאר ער עד שעה כזאת.‬
‫לא הצלחתי להירדם.‬
‫חשבתי שכדאי שאהיה קצת לבד.‬
‫אתה בסדר?‬
‫כן.‬
‫אני בסדר.‬
‫את חושבת שאני בסדר?‬
‫אני לא יודעת.‬
‫בגלל זה אני שואלת אותך.‬
‫אהה…‬
‫לא, התכוונתי לשאול…‬
‫את חושבת שאני אבא טוב?‬
‫למה אתה שואל דבר כזה, אבא?‬
‫כי אני כבר לא יודע.‬
‫אני כבר לא יודע.‬
‫לפעמים…‬
‫כל החיים שלי,‬
‫רציתי שתהיה לי משפחה.‬
‫ילדים ונכדים שיתאספו סביבי.‬
‫כדי שאוכל לטפל בהם,‬ ‫לאהוב אותם, ולקבל מהם אהבה.‬
‫אבל…‬
‫אין…‬
‫היחסים שלי עם הבן הבכור שלי גרועים.‬
‫והוא יותר נחמד מאחותו.‬
‫היא לא דיברה איתי‬ ‫כבר שנים, ואני לא יודע למה.‬
‫אפילו אמא שלך,‬
‫האישה היחידה שאהבתי אי פעם.‬
‫אנחנו ישנים היום בחדרים נפרדים.‬
‫ולמה כל זה קורה?‬
‫למה, לולה?‬
‫את היחידה שאני יכול‬ ‫לשאול אותה את השאלה הזאת.‬
‫אני לא יודעת.‬
‫אני לא יודעת למה זה קורה, אבא.‬
‫אבל אולי אתה ועלי…‬
‫הוא צריך שתסמוך עליו יותר.‬
‫לא, לא.‬
‫לא, זה לא עניין של אמון.‬
‫אני כמעט מרגיש‬ ‫כאילו שמה שעשיתי חוזר אליי.‬
‫לא יודע.‬
‫ומה עשית?‬
‫אבא שלי.‬
‫סבא שלך.‬
‫הלוואי שהוא היה יודע שאני אוהב אותו.‬
‫אבל…‬
‫הוא מת…‬
‫בלי לדעת את זה.‬
‫והנה, אני פה,‬
‫וגם אני לא יודע.‬
‫מה עם נאדיה ויחיא?‬
‫לא חשבת גם על מה שקרה להם?‬
‫אהה…‬
‫אלה…‬
‫דברים כאלה קורים,‬
‫אבל…‬
‫אני רוצה שתדעי שאני…‬
‫נתתי לו המון כסף.‬
‫אני את שלי עשיתי.‬
‫בכל זאת, אני צריך להגן על המשפחה שלי.‬
‫אה!‬
‫שמעת מספיק להיום.‬
‫לילה טוב.‬
‫אתה יכול לחייך למצלמה בבקשה?‬
‫תקשיב, שריף. תראה.‬
‫חם, ואין לי מצב רוח לזה. אז בבקשה.‬
‫נמאס לי ממך, ואני לא רוצה‬ ‫לדבר איתך יותר אף פעם.‬
‫טוב, תקשיב, אני הולך‬ ‫להטביע אותך ואת המצלמה שלך.‬
‫תעשה לי טובה, שריף!‬ ‫-זה לא שווה את זה.‬
‫אני לא שקרנית, מונא.‬ ‫אתם פשוט משפחה מטונפת.‬
‫נאדיה!‬ ‫-נאדיה מתה, יחיא.‬
‫למה עזבת?‬
‫תירגע, יחיא.‬
‫מונא.‬
‫תחייכי.‬
‫אתה הולך לצלם אותנו כל הטיול?‬
‫אני מצלם סרט תיעודי שיהיה להיט בינלאומי.‬
‫בסדר, אדון במאי.‬
‫תרגום כתוביות: ברונק פרלמוטר‬