SERIÁL NETFLIX
René!
Ne!
René!
Při pokusu o vyloupení banky byli zabiti tři lidé.
Podle prvních informací
se minimálně jednomu z lupičů podařilo utéct.
Podezřelá je žena mezi 25 a 30 lety.
Podle svědků…
Sergio, pojď se podívat!
…navzdory přítomnosti policie.
První dvě oběti byli ostraha banky
a třetí byl jeden z lupičů,
neznámý třicetiletý muž.
Policie pátrá po mladé ženě střední výšky
s hnědými vlasy, štíhlé postavy.
Bezpečnostní složky a policie
zřídily zátarasy na všech výjezdech z Madridu.
Varují občany, že podezřelá je ozbrojená a nebezpečná.
Musíme ji najít. Přesně takového člověka potřebujeme.
Naše beranidlo.
Je to nejhledanější člověk.
Není dobrý zapojovat někoho tak exponovanýho.
Čtyři ozbrojení. Tři zemřou, jedna ne.
Co víc potřebuješ?
Ta holka přežije všechno.
A teď je taky vrah.
Podělali to.
Nalepila se na strop jako Spider-Man.
Kdo tohle dělá?
Než, aby policisty svázala na parkovišti,
sedla k nim do auta a projela kolem zátarasů se zapnutou houkačkou.
Utekla jako královna s požehnáním policie.
To je umění, ne?
Nemáme žádné další informace o tom, jak pátrání po pachatelce probíhá.
Sergio,
teď mě pustili z vězení.
Potkal jsem tam jen samý idioty.
Vymytý mozky. Lidi bez talentu.
Ne každý má tohle,
co jsme viděli.
Tohle se jen tak nevidí.
To je možný.
Možná má talent. Má ho. Ale ta holka je ztracený případ.
Přesně proto.
A nemá co ztratit.
Přesně to potřebujeme.
PODEZŘELÁ NA ÚTĚKU LOUPEŽ SI VYŽÁDALA TŘI OBĚTI
Jestli ji do 72 hodin nenajdou, začneme ji hledat my.
- Jdu do knihovny. - Dobře.
A přines mi něco sladkýho ze San Onofre!
Silene Oliveirová.
To bylo moje jméno na začátku příběhu.
Když jsem si myslela, že dokážu utéct bolesti stejně jako policii.
Utíkej,
zavři oči
a vzdoruj.
Ale vždycky nakonec zastavíš.
Všechna ta bolest tebou projde.
A máš pocit, že teď už jí znovu neutečeš.
Skrývala jsem se deset dní.
Dokolečka jsem si v hlavě přehrávala svůj život s Reném.
Přemýšlela, jak nikdy neměl rád banky.
A kdy jsme se ji rozhodli vykrást.
A tím…
se moje bolest ještě zhoršila.
A taky výčitky, že jsem ho tam nechala samotného.
Ležet na mokré zemi, na dešti,
jako by to pořád ještě cítil.
A pak jsem si řekla, že musím běžet ještě rychleji.
Aby mě ten smutek nedohnal.
A nezastavila jsem.
Ani když jsem dorazila do slepé uličky,
kde čekalo komando připravené nás zabít.
V tu chvíli mě ani nenapadlo
složit zbraně a ulehčit jim to.
Kryjte se!
Pal!
Je to zkurvená past!
Musíme zablokovat dveře!
Jak to sakra uděláme?
Ten sporák!
Tokio, kryj nás!
Pal!
Artecheová, znič ty dveře!
Rychle!
Do prdele!
Musíme ten tál zvednout.
Tři.
Dva.
Jedna. Teď!
Tokio!
Vydržte!
Granát!
Nahoru!
Hej, kuchaři!
Dejte to příště do kusu sýra!
LISABON, PORTUGALSKO, ČTYŘI ROKY DO DNE D
Když v dětství končily letní prázdniny, těšila jsem se,
že až vyrostu, nebudu muset chodit do školy.
Teď se nevracím do školy, ale k něčemu ještě horšímu.
Proč se toho musíme vzdát?
Protože prázdniny vždycky skončí.
Ale taky se usmívám, když tě vidím v naší čtvrti.
Užívám si, jak se procházíme po ulicích Madridu
a dáváme si pivo na náměstí.
Žijeme si jak králové.
Celý dny se snažíme nějak uživit.
Přemýšlíme, jestli můžeme zapnout topení.
A ty trávíš svý dny nošením těžkých plynových lahví.
Mně to nevadí.
A já celý den hledám další posranou práci.
Chci s tebou být pořád.
Tak musíme vykrást něco většího.
Nechceš mít peníze na věci.
Chceš je mít zadarmo.
A to je drahý.
To chci.
Být volná.
Proč se musíme spokojit?
Když nekrademe, okrádají nás o život.
Co myslíš?
Chci s tebou procestovat svět.
Chci tě vidět na pustém ostrově
uprostřed ničeho.
Se dvěma mojity v rukou.
A říct si: „Kurva, to mám ale kliku.“
Pokud máme takovou kliku,
měli bychom toho využít.
Řekni město.
Hodně daleko.
Slibuju, že tě tam vezmu.
Tokio.
Japonsko, připrav se.
Poprvé jsem si vybrala Tokio,
abych odjela s Reném do nejvzdálenějšího města na světě.
Dělalo mi radost ukazovat naši lásku v různých městech.
Svatý Antoníne.
To je kráska!
Podruhé jsem si ho vybrala, abych svůj život vyměnila za jiný.
Kryjí se za tálem.
Střílí pod dobrým úhlem.
A mají mušku.
Cañizo, tady Sagasta.
Jsou v kuchyni.
Zkuste na ně střílet zvenku.
Ostřelovači na místě.
Hodíme tam granáty, odpálíme jejich opevnění a jdeme dovnitř.
Sereme na to.
Jakmile vkročíš do té chodby, je po tobě.
S granátem nic nezmůžeme.
Ten tál je z litiny a určitě ho opevnili.
Co navrhuješ? Sedět a čekat, jestli nebudou potřebovat na záchod?
Začneme vrtat do zdi.
Vyvrtáme díru a zaútočíme ze spíže.
To bude trvat aspoň deset minut a čas je jediný, co je na naší straně.
Musíme jít dovnitř, než dorazí z muzea.
Ne.
Zatlač pořádně!
Dej to tam, sakra!
Mám to!
Hotovo.
Rio, můžeš to hacknout?
Jo, už to zkouší kódy.
Bude to trvat minimálně 30 minut, spíš hodinu.
Hodinu?
Co? Nemáme čas!
Potřebujeme tu slévače.
No tak.
Lékárničku.
Bogoto.
Jak dlouho trvá prořezat dveře?
- Tak 11 minut, když je dost plynu. - Musíme se rozhodnout.
Když začneme řezat, systém se zablokuje a nic nezmůžeme.
Bogoto, jdi se slévači.
Rozkaz.
- Zvládneš to? - Jasně.
No tak, Helsinky. To zvládneš.
Proboha.
Tokio, jak dlouho se vydržíte bránit?
Jak dlouho bude třeba.
Začni vrtat. Canalejasi, pomoz mu.
Majore, nemáte ani ponětí, co děláte.
Kapitáne, víte, co uděláme?
Přesně to, co jsem řekl. A vy budete držet hubu.
Co se děje?
Hádají se, Profesore.
Šéf chce vyvrtat zeď a jít skrz spíž.
Gandía chce zaútočit chodbou.
Gandía zpochybňuje rozkazy. Tokio, to je jeho slabina.
- Znáš ho. Můžeš něco udělat? - Samozřejmě.
Tak to udělej.
Ahoj, Gandío!
Jak je, zlatíčko?
Chyběla jsem ti?
Jen v noci.
Ale nevrátil ses pro mě, co?
Jsi zpátky, protože sis připadal jak zrádce.
Byl jsi spojenec lupičů přes vysílačku.
Lhal jsi CNI. A kvůli tomu to Lisabon schytala.
Proto ses vrátil.
Protože nemáš koule na to jít domů,
podívat se své ženě a synovi Juanitovi do očí.
Sklapni, ty kryso.
Neber si do huby mou rodinu, nebo ti vymáchám držku!
Ne.
Viděli tě v televizi vyjít živého.
Určitě brečeli, objímali se
a mysleli, že budeš na večeři doma.
Ale ne.
Ani jsi jim nezavolal, že ne?
Jasně že ne.
Co bys jim řekl?
„Zabil jsem bezbrannou ženu
a zradil sebe a své lidi, protože jsem zbabělec?“
Gandío, uklidni se.
„Ahoj, Juanito. Víš co, synku?
Táta je sračka.
Proč? Protože bych se radši nechal zabít,
než abych ti četl pohádky.“
Co to děláš?
Ne, kapitáne.
Kapitáne, slyšel jste mě?
„A řekni mámě…“
To je rozkaz!
„…že jsem chodil pozdě, abych s ní nemusel šukat.“
Mluvím s vámi, kapitáne!
Gandío!
Granát!
Kryjte se!
Co to bylo?
- Rio. - Rio!
- Vrať se zpátky! - Kam jdeš?
Bogoto, potřebujeme tě tady!
Budeme tam za dvě minuty. Pohyb, kurva!
Všichni ke zdi! Pojďte se mnou, pohyb!
Vydrž.
To bude dobrý.
Jdu na to.
Stockholm, jak to vypadá? Slyšíš?
Snažím se!
Snažím se, kurva!
- Ramiro, jsi v pohodě? - Ano, pane.
Hernando?
Canalejasi?
Torrecilla a Tosco jsou zranění.
Zabili ho.
Kvůli tobě!
Jeden mrtvý, Profesore.
Byla to nehoda.
To se stává.
- Tady ne. - Artecheová.
- Co se děje? - Hádají se.
Získáme tím pár minut, ale moc ne.
Artecheová, uklidni se.
Tady Cañizo. Můžeme střílet kuchyňským oknem.
Není tam vidět, ale jedna ze spíží je na dostřel.
- Zůstaňte tam. - Rozumím.
Artecheová.
Trefila jsem ho?
- Jo, nebo ne? - Trefilas ho do vesty.
Gratuluju.
Artecheová! Dva členové týmu jsou zraněni.
Jdi jim pomoct.
Artecheová! To je rozkaz.
Vedeš si skvěle.
Třeba se vám stane to samý.
Zavři hubu.
Kvůli tomu, co se stalo předtím na střeše.
Vím, že lidi říkají pod tlakem věci, který nemyslí vážně.
To nic.
Ani ne. Byla jsem upřímná.
Teď není vhodná chvíle o tom mluvit.
Rozhodla jsem se být upřímná už dávno.
Co to do tebe vjelo?
Nic. Takhle to cítím. Chci, abys to věděl, Dani.
Řeknu to jasně, Manilo. Tohle je zasraná válka.
Jsem se Stockholm. Jasnější už to být nemůže.
Jsi do ní zamilovaný?
Budu tě krýt.
Ještě jednou neuposlechneš a střelím tě do hlavy.
- Neodpověděls. - Jsem do ní blázen.
- No tak. - Co?
Známe se. Já vím, kdo jsi.
Co máš rád. Znám tvoje sny.
Chtěl sis otevřít obří třípatrový techno klub.
Teď už na to máš peněz dost.
Problém je, že španělský kluby nejsou v Indonésii moc populární.
Se Stockholm už jsem tancoval tolikrát.
Dokonce i v trezoru.
Dobře, co tělocvična bojových umění?
Ty jsou v Indonésii populární, tak nemůžeš říct, že…
Nechci do smrti kopat lidi do zadku.
Chtěl jsem dospět.
Něco mi řekni.
Jsi v tý posraný Indonésii už dva roky.
Zapochyboval jsi někdy za celou tu dobu?
Nikdy.
Ráno vstanu
a koukám, jak Stockholm spí, sluníčko svítí do okna a…
můj život vypadá jak posraná reklama.
Reklama na kolínskou.
To nejsi ty.
To není tvůj život.
Je to jiný život, ale je stejně jeho jako ten předchozí.
Jeden život je složený z několika.
To není třeba.
Sklapni.
Nezastavuj.
Je tu někdo?
Ne.
Bydlíš s babičkou?
No, je to jen bezpečný úkryt.
Kdo je to?
Lidé ve stejné situaci.
Potenciální členové našeho gangu. Jsi první rekrut.
Super.
Zabráním ti, abys ze sebe udělal hlupáka.
Jestli chceš ukrást 2,4 miliard euro,
zastřelí tě do hlavy. Tak o tom nikomu neříkej.
Zastřelí tě, když nepřemýšlíš.
Když jdeš do banky s nezakrytým obličejem a jednáš bez rozmyslu.
Ale já na tom plánu pracuju už několik let.
Kolik?
Dvacet.
Nabízím ti svobodu.
Já už svobodná jsem.
Klidně můžu teď hned odejít a zmizet.
Tak proč to neuděláš?
Protože na tebe nikdo nečeká.
Tvůj život skončil tou poslední loupeží.
Můžu ti ho vrátit.
Druhý život.
Nebo můžeš donekonečna vzpomínat na ten první.
Co víš o mně a mém životě? Čeho jsem se kvůli svobodě vzdala?
Potřebuju vědět jen to, co se dozvím teď.
Jestli máš odvahu
se znovu narodit.
Žít znovu. Najít si novou lásku, rodinu. Odpověz ano nebo ne.
Dneska se rozhodne.
Tak co?
Nechtěl by, abys byla zase šťastná?
Co jsi zač?
Vítej.
Rychle!
Dělejte! V sázce jsou tři životy. Rychle!
Slévači jsou v muzeu. Začínáme řezat.
Dobře.
Dělej!
Potřebuju sbíječku.
Kde je sbíječka?
Stockholm! Kde je sbíječka?
Tamhle.
Morfium.
Dej mi morfium. Prosím.
Ten pohled znám.
První mrtvý.
Už ti zůstane v hlavě. Myslíš na něj.
To přejde. Je to jen šok.
Morfium. Prosím.
Tokio, připrav se. Už jsem na cestě.
Lidé myslí, že láska přijde jen jednou za život.
Ale netuší, že těch životů můžete prožít několik.
- Rio, viď? - Jo.
Co děláš?
Pozoruju hvězdy.
Co?
Nevypadáš na to.
Protože mě neznáš.
Koukej, tohle je Velký vůz.
Tohle je Velká medvědice.
A tohle je Polárka.
Hacker a astronom. To jsou mi věci.
Profesor má od každého něco.
Z hvězd se občas věští budoucnost.
Umíš to?
Tak trochu.
Tak mi ji vyvěšti.
Vážně?
Dobře.
Podle postavení hvězd to vypadá,
že potkáš kluka.
Je to fešák?
To se musíme podívat na Andromedu.
Podívej. Tady je.
- Co? - To souhvězdí.
Kde?
Podívej. Tamhle.
Jo.
Tak co?
Je to normální kluk.
Trochu samotář.
Průměrný chlap.
Ale hodný.
Jak bych se s ním mohla potkat, když musím chodit na Profesorovy kurzy?
To bude vědět Kasiopea.
Zeptáme se jí.
- To je divný. - Co?
Prý ho potkáš při tancování.
Smím prosit?
Jen klid. Přišli jsme o jeden řezák.
Kolik máme času?
Ještě aspoň šest minut.
Profesore, co to bylo?
Musím vám něco říct.
V nádrži na dešťovou vodu je nás o jednoho víc.
Inspektorka Alicia Sierrová porodila dítě.
Krásnou holčičku. Váží asi tři a půl kila.
Je zdravá a v pořádku.
Gratuluju.
Dítě je vždy radost a…
poslední dobou té radosti ubývá.
Jak se jmenuje?
No…
Myslela jsem Germán po tátovi.
Ale je to holka, tak mi došly nápady.
A co Danica?
V mé zemi to znamená „ranní hvězda“.
Ty jsi ale básník, Marseille.
Jestli chceš poradit,
vždycky se mi líbila Lucía.
Nevím, jestli vypadá jako Lucía.
Vypadá spíš jako Victoria.
Victoria.
Pojmenuju ji Victoria.
To je krásné.
To je ono, Victoria.
Bude silná jako puma a já taky.
A já taky.
Victoria.
Proč je všechno růžový?
Protože je to holka.
No a? Žádný barvy nejsou čistě jen pro holky nebo kluky.
Předurčuješ jí život.
Nevíš, jestli se bude cítit jako holka, jako kluk nebo bůhví co.
Není jí ani den a ty už ji traumatizuješ.
I to chrastítko je růžový. Dej mi ji.
Ne, dala ji mně. Zbláznil ses?
Kryjte dveře.
Další řezák!
Už zbývají jen dva.
No tak, pospěšte si!
Cañizo, jsou ve spíži.
Tokio, utíkej!
Pal!
Tokio!
Tokio, ne!
V den, kdy jsem zabila Gandíu, stál osud proti mě.
Byla jsem jak loutka protkaná kulkami.
A s pěti kulkami v těle jsem vzpomínala na svého samuraje.
Rozbal to. Neboj, není to prsten.
Je to japonský samuraj.
Viděl jsem ho ve výloze.
Je to znamení.
Vím, na co myslíš.
Umíš číst myšlenky pomocí sněžítka?
Nechceš žít na vysoké noze a vykašlat se na mámu.
Už jsem to vymyslel.
Dáme jí dárek.
Striptéra, aby si trochu užila?
Splatíme jí hypotéku.
Až pojedeme do Polynésie, může jet do Říma.
Do Paříže nebo kamkoli bude chtít. Aby si mohla užívat života.
Zaslouží si to.
A ty to potřebuješ.
A kde na to vezmeme peníze?
Tak se ho zeptej. Uvidíš, co řekne.
Tak schválně.
Říká, že…
už jsi vymyslela, jak to uděláme.
Banky.
Máme za sebou 15 čistých loupeží.
Rozumíme si.
- Jsme dobrý. - Nejlepší!
Půjdeme po bankách.
Víš, že je to vyšší riziko, ne?
Vydrž.
Tokio je zraněná, Profesore.
Trefili ji do paží a nohou.
Kurva! Další řezák vypadnul.
To stačí. Jděte k peci.
Vydrž.
Profesore, došel nám plyn.
Pomoz mi, Lisabon.
Denvere, poslouchej. Potřebujeme víc času na otevření muzea.
Zaujmi obrannou pozici a kryj se, kdyby někdo přišel.
Za barikádou budeš mít šanci.
Budeme se bránit.
Můžeme.
Teď.
Do prdele!
Nejdeš tam, jsi na střídačce. Pojď za mnou.
Připrav výbušniny.
Zastřel každýho, kdo projde dveřmi.
Všichni ostatní, kryjte se.
Zvládneš střílet?
Dokud mi neupadnou ruce.
Manilo, no tak. Jdeme!
Profesore, jsme zabarikádovaný. Není cesty ven.
Denvere?
Denvere, ta díra.
Denvere, je tu díra.
Jídelní výtah.
Jídelní výtah v kanceláři.
Denvere, ten jídelní výtah…
z kanceláře…
Tady to je!
Co?
Je to tak šest pater.
Do prdele!
No tak. Jděte.
- Co? - Musíte jít.
Oba dva, no tak.
Jděte.
- A co ty? - Zůstanu tady.
- Co? - Nezvládnu to.
Manilo, poslouchej mě!
Neudržím se lana!
Musíš co nejrychleji slézt dolů
a naházet na dno polštáře, závěsy, kartony, cokoli…
Cokoli, slyšíš? A já pak skočím.
- Manilo. - Ne.
Běžte! Dělej!
Manilo, pojď! No tak!
Neopustím tě.
Půjdeš se mnou. Neopustím tě.
- Ne, Denvere! - Jdeme.
- Nech mě tady. To bolí. - Tokio.
Poslouchej mě, prosím.
Můj táta umřel při loupeži.
Nenechám umřít svou sestru.
Ani za nic.
Zlato,
musíš mi zachránit život.
- Všechno bude dobrý. - Tak jo.
Dobře?
Běž. Jsem v pohodě.
- Výbušniny máme. - Zapojte rozbušku.
Tokio!
Rozbušky připravené.
Tokio.
Tokio. Jsem tady s tebou.
Jsem tu.
Ramiro?
Počkej. Dostanu tě odsud.
- Tak ty jsi i zedník? - Jsem samý překvapení.
Kryjte se!
Tokio, co to bylo?
Co se děje?
Rio, jsou tady.
Jdeme dovnitř.
Manilo, rychle!
- Udělám větší díru. - Rio.
Není čas.
To neříkej. A neusmívej se tak.
Jsem ráda, že jsi tady.
Ne.
Tokio.
No tak.
Víš, na co myslím?
Na naši první noc v Toledu.
Jak jsme spolu tančili.
Teď!
Profesore, jsme dole.
Tokio, jsou dole.
Vydrž 30 vteřin.
Monico!
Monico! Do prdele!
No tak! Rychle!
Pal!
Tokio.
Rio.
Nebuď smutný.
- Dneska něco končí. - Ne.
Ale je to první den tvého dalšího života.
Ještě jich prožiješ spoustu.
- Ne. - Spoustu.
Vpřed!
Musíš jít.
Bude párty.
Ne!
Tokio!
Pal, Artecheová!
Ne!
Canalejasi!
Do hajzlu!
Pal, Gandío!
Tokio, skoč!
Tokio!
Slyšíš mě?
Už není čas. Skoč.
Tokio!
Došel ti čas. Skoč.
Bude to těžký. Co si beze mě počnete?
- Nebude, Tokio. Koukej skočit! - Vždycky jste byl můj anděl strážný.
Teď budu já váš.
Ne!
Nejsem ten typ, co bude hnít ve vězení.
Radši uteču.
A když moje tělo nemůže utéct,
může aspoň moje duše.
Zpátky!
Tokio!
2. ČÁST UŽ 3. PROSINCE 2021
Překlad titulků: Anna Hulcová