СЕРІАЛ NETFLIX
Астрофізики стверджують, що майже все золото Землі
потрапило сюди чотири мільярди років тому під час метеоритного дощу.
Можливо, така жорстока поява навіки прокляла цей метал.
Жоден інший метал не викликав стількох смертей,
як той, яким укладають шлюб.
Жоден інший метал не спричиняв стільки болю.
Стільки божевілля.
Професоре, відчиніть двері.
-Ні! -Відчиніть!
Дайте мені спокій.
Якого біса ти робиш?
Що?
Моніко, що ти робиш? Що таке?
Дай їй спокій.
Токіо мертва. Чого ти регочеш?
Я вколола морфін.
Що?
Я була лише ім'ям у списку жертв, де виживає лише золото.
Поки все інше розкладається, золото лишається неушкодженим.
Токіо мертва?
Токіо мертва.
Токіо мертва?
Я лише хотіла позбутися болю.
Любий…
Моя кохана…
Професоре, контролюйте дихання.
Ну ж бо, дихайте.
Затримайте дихання
і рахуйте зі мною. Один,
два, три, чотири…
І видих.
Ще раз, Професоре.
Глибокий вдих.
Рахуйте.
Один, два, три…
Полковнику, ми вбили Сілене Олівейру на прізвисько Токіо.
Бляха, нарешті гарні новини. Увімкни гучну.
Панове, ми вбили одну грабіжницю.
Олівейра опиралася.
Сальвадор Торресілья мертвий.
Лукас Хернандо мертвий.
Ісаак Кобо мертвий.
Матео Каналехас мертвий.
І Сесар Гандія мертвий.
Раміро Васкес поранений, Артече — незначні поранення.
Я неушкоджений.
Мені шкода.
Вашу операцію скасовано. Приготуйтеся до евакуації повітрям.
Ні, полковнику.
Ми не відступимо.
Ми прийшли з місією
покласти кінець пограбуванню, і ми це зробимо.
Саґасто, вас лишилося двоє і один псих.
У вас зараз немає шансів.
Більше, ніж будь-коли,
бо вони цього не очікують.
Тож, полковнику, не розпочинайте інших операцій.
Кінець зв'язку.
-Ти точно ціла? -Та дрібниці. Просто уламок.
Дай свій жетон.
Там хтось є? Одного з моїх людей поранено.
Його треба евакуювати.
-А решта? -Решта мертві.
Лишилися я і поранений.
Солдати хочуть переговорів.
Повторюю, хочуть переговорів. Прошу дозволу.
Вам уже краще?
Боже.
Професоре, Сьєрра тікає. Вона вкрала машину.
Бенхаміне, ти за головного.
Марселю, зі мною.
От бляха.
Говорить Професор.
Приватну лінію з Палермо й Лісабон.
БАРЕНЦОВЕ МОРЕ 5 РОКІВ ДО ПОЧАТКУ ОПЕРАЦІЇ
АЛЬБЕРТО МЕНДОСА ІНЖЕНЕР-ТЕХНОЛОГ
Дивися, он платформа.
Пригода з Банком Іспанії почалася дуже давно
у віддаленому куточку Землі.
І, як майже все в житті Берліна,
вона почалася з іншого пограбування, найнеможливішого з усього, що він робив.
Пане.
Він крав насос з нафтоплатформи. Там він познайомився з Боготою.
Це наша людина, Сантьяго,
підводний зварник.
Він понад 20 років працює на платформах.
Працював 20 років, тепер хочеш бути злодієм.
З такими грубими руками.
А твої такі м'які, що я б ними подрочив.
Якщо ти 20 років боявся покинути цю тюрму,
у мене пояснення лише одне: ти боягуз.
А боягузів на пограбування не беруть.
Думаєш, море для боягузів? Ти, лайно в матусиному пальті.
Відпусти його, якщо не хочеш полетіти як баклан.
Гей.
Чому ти не пішов?
Бо в мене семеро дітей.
Мабуть, у жінки стегна стерті, як колесо на млині.
Семеро дітей від сімох різних жінок.
Цей хлопець — вимираючий вид.
Ми — останні двоє романтиків, і дивіться, де ховався другий.
Яка краса.
Він витягне 90 тонн золота?
Якщо якийсь механізм на це здатен, то цей.
Він викачує нафту з морських глибин, наче це дитяча забавка.
Панянки!
Нагорі ситуація хрінова.
За дві години під'єднати насос. Ясно?
Ясно!
Нам ще десять тонн переплавити.
Будемо плавити й вилучати одночасно.
Ну ж бо! Сьогодні важливий день! І скоро будемо вдома!
-Давайте! -Погнали!
-Професоре. -Сьєрра взяла одну з машин.
-Що? -Ми їдемо за нею.
Ти дав жінці, яка щойно народила, утекти?
Ти що, співав колискові й грав у щасливу сім'ю?
Що, бляха, сталося?
Я на мить розгубився.
Серхіо, послухай.
Ти лови її.
А ми будемо тут, продовжуємо за планом.
Щасти тобі, брате.
Матіасе, допоможи з дверима. Будемо вести переговори.
Відчиняйте.
У мене для них подарунок.
Спершу я їх підірву.
Переговори вестимете потім.
Опусти зброю.
Ні.
Скажеш, що ти тут через мене?
Я не просив мене рятувати.
Віддай мені.
Віддай зброю.
Віддай мені зброю! Сьогодні більше ніхто не помре!
Ось. Ось наша проблема.
Ми хочемо бути добрими.
На війні добрих не буває.
Гандія вбив Найробі.
І що ми зробили?
Обробили його рани й випустили.
А що зробив він?
Повернувся і вбив Токіо.
Тепер ми і їхні рани обробимо?
Навіщо? Щоб завтра вони знищили нас?
Знаєте чому?
Тому що в нас кишка тонка
холоднокровно вбивати, коли це потрібно.
Раніше в нас був Берлін.
Він дбав про таке. Ти його знав.
Що б він зробив з Гандією?
А я скажу.
Він би його стратив…
за вбивство Найробі.
І Токіо була б жива.
Якби моя воля,
ти б зараз гнив у пустелі в Алжирі.
А Найробі й Токіо
були б досі живі.
Як і шість солдатів, які щойно вмерли.
Але як є, так є.
І ти досі живий.
Тож не зли мене і спробуй більше нікого не вбити.
Матіасе, двері.
ПІД'ЄДНАТИСЯ
Бляха, він просто всюди!
Це засіб безпеки, ти його не вимкнеш.
Ми знаємо, де ти. У машини є геолокатор.
Ця погоня абсурдна.
Так, звісно.
Якщо ти втечеш, потрапиш у тюрму.
Тепер ти бережеш мене від тюрми, а не хочеш виправдати?
Для цього пізно.
Тамайо вилив на тебе ще відро бруду.
Я в лайні по шию, як і ти.
Але ти цього не бачиш, бо думаєш, що кращий за мене.
Так і є.
Скажи це Токіо й Найробі. Вони мертві через тебе.
Ти за кілька годин дізнався, де ми ховаємо Ріо.
Міг би давно його врятувати, не влаштовуючи сцени
й не ризикуючи стількома життями, але це було б надто просто
для такого роздутого его, як твоє, правда?
Ти чхати хотів на пацана.
Як і на сніданки з божевільною бабусею чи прогулянки пляжем з Паулітою.
Відпустка — це чудово, але щодня? Яка нудьга!
Одного дня ти подивився в дзеркало і спитав:
«Мені купити мінівен
чи влаштувати кляте пограбування, щоб позбутися цього лайнового життя?»
Я маю рацію чи я маю рацію?
Що таке, люба?
Пробач, сонечко.
Забудь про чемність.
Решту пограбування будеш зв'язана і з кляпом.
Як побажаєш.
Я на шосе, переріжу їй дорогу.
Зрозумів.
Ой люлі-люлі Налетіли гулі.
Ой люлі-люлі
Налетіли гулі.
Ой люлі-люлі…
Марселю, з дороги, бо вріжуся в тебе.
Я не з'їду.
Тоді ти вб'єш маму й немовля. А ти не вбивця.
-Я бачила, як ти її тримав. -Зупинися.
Не поводься божевільно.
Я не поводжуся божевільно — я і є божевільна.
Професоре, у мене спущені колеса.
Професоре!
Зараз не можу, Марселю. Не можу.
Гельсінкі.
Гельсінкі, як почуваєшся?
Якби мені тоді відрізали ногу,
уже б одужав.
Стокгольм…
хто помер?
Токіо.
Я чув чотири гранати.
Хто ще?
Шестеро солдатів.
Могло бути й гірше.
Денвер і Маніла теж могли загинути, і ти б сьогодні стала вдовою.
Так.
Треба було напасти одночасно кількома загонами.
Ось, як це робиться. Загонами!
Суаресе!
Тамайо, у цих п'ятьох солдатів були діти.
У Хернандо троє.
У Каналехаса дівчата-близнючки менше року.
-У Кобо одна дитина, друга скоро буде. -Що ти сказав?
-Що Кобо чекав на… -Бляха, точно.
Я хочу фото цих солдатів з їхніми дітьми,
як вони їдять шоколад, з тваринами, у відпустці…
Про що ти говориш?
Зробіть із цього різдвяний фільм!
Треба показати світу їхні сраки, укриті шрапнеллю.
Пронесемо їх парадом, наче тіло Че Гевари.
Хай усі плачуть.
Що ти робиш?
Хочеш перетворити біль їхніх родин на емоційне порно?
Ці Робіни Гуди вбили п'ятьох національних героїв.
Ніхто не підтримуватиме купку вбивць.
Від червоного припливу лишиться мокре місце.
Мартінесе, дай розвідку, інформаційний підрозділ.
Це божевілля.
Зайвий рух — відкриваємо вогонь.
Не шукайте решти — вони всі мертві.
Це всі, хто тут є.
Подивимося, чи він каже правду.
Повільно, чуєш? Повільно.
Це було на ній.
Він Анібаля Кортеса.
То які ваші умови?
Моїй людині потрібне переливання і хірург. Він іде, я лишаюся.
Буду вашим заручником до кінця грабежу.
Ні. Ви лишитеся, він лишиться, хірург зайде.
Полковнику Тамайо,
пришліть хірурга лікувати Васкеса. Нас не випустять.
Буде зроблено.
Дайте рацію. Вважайте себе моїм в'язнем.
Ви палите?
Кинув дев'ять місяців тому через здоров'я,
але вже байдуже.
Що тут сталося?
Олівейра висмикнула чеку на гранатах
і дозволила себе вбити.
Коли ми її прикінчили, гранати вибухнули,
і моїх людей теж підірвало.
Вона легко не здавалася.
Вона була б чудовим солдатом… якби обрала правильну сторону.
Думаєте, є правильна сторона?
Думаю, на світі повно покидьків.
Політики покидьки.
Але диктатори — гірші.
Ми, солдати, — кляті покидьки.
Але терористи на кшталт вас — іще гірші.
Тож так. Правильні сторони є.
Не думаєте, що це іронічно?
Ваша жорстокість потрібна для миру.
Хочете, щоб я повірив, наче ви тут б'єтеся за кращий світ?
Я тут через любов до чоловіка та ідеї.
Ви любили ваш загін.
Ми обидва знали, що ця війна відбудеться.
І все ж повели їх на смерть.
Може, ми зробили їм послугу — не знаю. Або прирекли їх на щось гірше.
У пеклі немає правильних сторін, майоре.
Кажуть, коли людина трагічно помирає,
її душа якийсь час затримується в місці смерті.
І інколи,
на кілька секунд,
живі можуть відчути мертвих коханих.
Ріо відчув.
Я хотіла сказати, що це я,
що я ще не повністю пішла.
Що я спокійна.
Що не страждаю.
І ще багато чого.
Моя мама вигадала трюк. Це магічні двері.
Коли мені було страшно, я могла їх відчинити, а за ними вона.
Ці двері завжди для тебе відчинені.
Заходь у них коли забажаєш.
Дякую.
Подивися на нас.
Це наче сцена з кіно.
Цілимося одне в одного під дощем,
як у «Ліберті Велансі».
Тебе раніше викликали на дуель?
Кажуть, частіше виживає той, хто стріляє перший.
Не змушуй мене перевіряти. Опусти пістолет.
Порятунок Ріо був лише приводом.
Приводом врятувати себе від нудного життя,
правда ж?
Я більшу частину життя провів без особистості,
існував у дірі, наче привид.
Моє життя з Ракель було мрією.
Але я маю і свої власні мрії.
Викравши Ріо, ти мені спростила задачу.
То ти рятував пацана, аби зробити для країни виставу?
Хтось мріє стрибнути з банджі.
Я не хотів померти, не пограбувавши Банк Іспанії.
Ти егоцентричний, нарцисичний сучий син. Боже, як добре мати рацію.
Опусти, або стрілятиму.
Не стрілятимеш.
Опусти зброю.
Ти не вистрелиш.
Не вистрелиш.
Сучий син. Не думала, що ти вистрелиш.
Добре, що я витягла набої.
Тепер нічия.
Обоє стріляли, обоє були з порожніми обоймами.
Фінальний раунд?
Стріляти чи не стріляти?
Що робити, Професоре?
Токіо померла, бо їй набрид рай.
Бо одного дня вона прокинулася
втомлена від раю.
І я її розумію.
У мене теж був рай.
Я жив на пляжі, далеко від міста,
за 95 км.
Але щоп'ятниці я вигадував новий привід
іти гуляти, бо я мав відриватися.
Я не подорослішав так, як думав.
Любий, ми гуляли кожного клятого дня.
Ми подорослішали.
Я не вписувався в те життя.
Тому мені сумно.
Знаєш, що я згадував у своєму раю?
Нас.
Те, як ми завжди йшли з клубу останні.
Якось я вранці дзвонив тобі за таксофону.
Один гудок — і поклав трубку. У тебе був пропущений з Індонезії, так?
Так, був пропущений з Індонезії
о 01:15 ночі.
Це через різницю в часі.
Кажеш, у раю,
на офігезному віддаленому пляжі,
дивлячись на світанок,
ти думав про мене, Дані?
Часто.
Про неділі, коли в клубі вмикали світло,
і наші ноги липли до підлоги?
Цього тобі бракувало, коли ти був у раю?
Що ж,
це хріново.
Бо тепер я не знаю, що робити.
Присягаюся, я ішла сюди, думаючи, що боротимусь за тебе, хай би що.
Не можна марнувати життя, просто чекаючи на когось.
А тоді побачила тебе й подумала: «Ні.
Зупинися, Хуліє. Не треба».
Тепер ти мені таке кажеш, і…
Я не знаю, що робити.
Це такий безлад, і ти перекладаєш відповідальність на мене.
Яку відповідальність?
За те, щоб відійти.
Денвере, Маніло, прийшов хірург.
Проведіть його до пораненого.
-Денвере. -Уже йду.
Я йду.
Гей, це дурниці.
Це дурниці.
Дурниці.
Зараз, Вікторіє. Ходімо.
Дозволь дещо сказати. Цього разу як матір.
Дарма ти проміняв своє життя в Тайланді на грабіж золота країни.
Знаєш чому?
Бо людині потрібно не захоплення від скоєння злочинів,
а затишок сім'ї.
Просто щоб ти знав.
Дивися. Це Еміліо, мій старший. Живе у Венесуелі.
Це Хуліан, він у Мехіко. Кличе мене «гуей».
Ханна, скрипалька. Красуня. У Фінляндії.
Це Драсен, у Чорногорії.
Коли я дзвоню привітати з днем народження, каже: «Дякую, пане».
Це Іванна. Норовлива. Художниця.
Блондини, чорняві, руді…
Я б сказав, що вони схожі й на мам, і на тата,
але вони схожі лише на мам.
А ось і бригадир.
Еміль Енберґ, старший на платформі.
Альберто Мендоса, інженер, і його помічник.
Радий знайомству.
Радий зустрічі. Я перевірити насос для відкачування.
Ви перекладати нам технічності?
Звісно.
Ми саботуємо його безцінний насос,
щоб забрати його звідси.
Скажи, що ми збираємося його вкрасти.
Схоже, справа в навантаженні на насос.
Вісь, ущільнення і підшипник пошкоджені.
Тут полагодити неможливо.
Його треба забрати на материк. Мені шкода.
Скажи, що ми також забираємо цього підводного зварника.
Він стільки часу проводить під водою, дихаючи сумішшю з кисню й гелію,
що не розуміє, що в його гаманці
фото сімох родин, яких він не мав.
Діти кличуть його «гуей» і «пан», бо ніхто не зве незнайомця татом.
Тому він хоче в наше пограбування,
спробувати завести родину не тільки на фотопапері.
До речі, скажи бригадиру заплатити 50% наперед.
Він нам заплатить, щоб ми його пограбували. Перекладіть.
Він дає вказівки щодо транспортування до Ставангера,
перевезення оплачується наперед.
Але за вісім днів насос буде тут.
Звісно.
Цей чоловік неймовірний. Спитай, чи в нього є сестра.
ЛІКАРНЯ СВЯТОЇ ЕЛЬБИ
Рюкзаки на конвеєр. Ідіть туди. Хутко!
Ворушіться.
Перелом променевої і ліктьової кісток.
Куля в нижній третині ноги, вихідного отвору немає.
Кровотеча через отвір у торсі.
Увесь ваш, докторко.
Потім прооперуєте його.
Мою ногу розтрощено. Перелом стегна й зміщена колінна чашечка.
Велика й мала гомілкові кістки, мабуть, теж розтрощені,
стегнова кістка відхилена.
Можливий надрив, не дуже великий. Ми зупинили кровотечу стисненням.
Я наче в м'ясника.
Докторко, шийте, наче за вами бик женеться.
Але спершу його.
Полковнику, щось відбувається.
З банку йде інформація. Відео в реальному часі, наживо.
Перекрийте за будь-яку ціну.
Не можу. Блокую один сигнал — з'являється 100.
Тоді покажи й мені. На екран.
Ми записуємо це відео, щоб поділитися важливою інформацією.
Сьогодні семеро людей загинули
в Банку Іспанії.
Шестеро солдатів і Сілене Олівейра,
Токіо.
-Ні… -Ні.
Кілька років тому
я думала, що Токіо з числа людей,
які не вміють шкодувати через біль, якого вони завдають.
Я думала, вона вбивця, вона бездушна.
А потім я пізнала її ближче.
Одного разу навіть дала ляпаса.
Ми були на пляжі,
і вона мені не повірила,
а я подумала, що її план
врятувати Анібаля Кортеса
був лише примхою розбещеного дівчиська… яке почувається винним.
Пізніше я зрозуміла,
що вона це робила з любові.
Дуже небагато людей у світі
здатні погодитися на неможливе заради порятунку іншого.
Сьогодні я знаю,
що ми не впоралися.
Мені боляче від утрати цих життів.
Від імені всіх нас я прошу у вас пробачення
за те, що перетворили місію з порятунку
на війну з загиблими.
Від сьогодні
з нас не треба брати приклад,
підбадьорювати нас
і аплодувати.
Ми звідси не виберемося.
Тож я прошу всіх, хто в нас вірив,
великий червоний приплив, що нас підтримував біля банку,
будь ласка, розходьтеся.
Ми не підемо!
Ця сука нас випередила! Хто перший, за тим і правда.
Якщо розповімо нашу різдвяну історію,
вона лайна не буде варта.
Ця плаксійка здолала нас своєю сентиментальною маніпуляцією.
З однією маленькою відмінністю.
Її почуття справжні.
Консуело, що таке?
Хірургиня сказала,
що Артуро живий.
Я радий.
Я досягла дна.
Я не витримала.
Але я повернулася.
-Не знаю, де… -Чекай.
Так.
Недавно, нагорі,
ти ледь не помер.
І я навіть уявити не можу, як би я змогла без тебе жити, Денвере.
Я не можу.
Це був знак.
І я не знаю.
Не знаю, чи вийдемо ми звідси живі, але…
як щось станеться, Денвере, не хочу, щоб ми тоді були злі,
чужі або сумнівалися, бо я не сумніваюся.
Я тебе кохаю.
Я тебе теж кохаю, дуже.
Я знаю.
І немає нічого важливішого за це.
До того ж…
ми вже знаємо, що кохати під час пограбування можна.
Я тоді й закохалася.
Консуело?
Консуело, це я.
Консуело?
Ми на тебе чекали.
Гарна в тебе квартира.
Усе добре?
-Якого біса ти тут? -Не лайся.
У цьому віці вони як губки. Не травмуй її.
Тож гарні емоції, усмішка.
Торкнешся хоч волоса на голові моєї дружини — уб'ю.
Ти справді погрожуєш мені?
Той, хто не послав у банк підкріплення,
бо Професор узяв його за яйця?
Не знаю, де ти це почула, але це брехня.
Я була там, у його схованці,
слухала, як він тебе шантажує кількома записами.
Поговорімо про це наодинці.
Я впевнена, дружина знає, який ти жалюгідний.
Гаразд.
Де Професор?
Вуаля!
«Полковнику, що на вас?»
Він мій заручник.
Я можу причепити стрічку й віддати його тобі.
Чого ти хочеш?
Стули свою пельку.
Відклич усю брехню, що ти про мене розповів.
Піди з посади й прийми всю відповідальність.
Ти це винен.
І потім віддаси Професора на срібному блюдечку.
Як герой.
За твої великі заслуги перед народом.
А якщо мені, бляха, не хочеться?
Якщо не хочеться, я ввімкну Мурільйо.
Зміню сторону й усе, що додається,
і питиму з Професором кайпірінью.
Допустимо, Професор у тебе, і ти мені його здаси, у чому я сумніваюся.
Невже ти думаєш, я погоджуся на в'язницю,
лише щоб він не одержав свого?
Нізащо.
Нам обом більше до вподоби воля.
Бляха, він починає мені подобатися. Я це образно, люба.
Справжня дилема ось у чому.
Або ти стріляєш зараз
і не виходиш з тюрми, поки в сина яйця не зсохнуться…
Це дівчинка, мудак.
…або віддаєш пістолет і одержиш скорочений строк,
бо три хвилини тому я натиснув тривожну кнопку.
Поліція зайде через ці бісові двері.
ВУЛ. ЛОПЕСА ДЕ ОРҐАСА, 3
ЛОПЕС ДЕ ОРҐАС
Тамайо.
Хто там?
Доброго дня. У мене рекомендований лист для квартири 5-Ц.
Впустите, щоб я лишив повідомлення?
Ходімо.
Уперед.
-Швидше! -Ходу!
-Уперед! -Швидше!
Я попереджав. Тепер ти можеш довіряти лише мені.
-Швидко! -Так?
-Можна вам лишити записку для пана Тамайо? -Звісно.
Переклад субтитрів: Ольга Галайда