СЕРІАЛ NETFLIX
Добрий вечір.
-Добрий вечір, дякую. -Добрий вечір.
Дивися, термідор з омара.
Повечеряємо по-королівськи, кохана.
Андресе, треба поговорити.
Мені не подобається, як це звучить. Так починаються розставання.
Я знаю.
Я намагалася знайти вдалий час. Але, схоже, його немає.
Не кажи, що це через хворобу.
Життя моє.
Кохана,
це ж привід лишатися разом.
Ти не розумієш? Ми не обтяжені «до кінця життя».
Це тягар будь-яких стосунків.
Наше життя лише для насолоди.
Бо воно дзвінке, світле, скороминуче.
Це чиста надія. Знаєш чому?
Тому що
кохання до невиліковного хворого відчиняє двері до нового кохання.
Це наче чудова подорож старою Європою:
спершу їдеш у Рим, потім Відень…
Не любиш Відень? Без проблем. Ось тобі Стамбул.
Зробити простіше?
Скажімо, наші стосунки змінилися.
Ми мріяли про великі речі.
Хотіли відвідати Гренландію, побачити полярне сяйво.
Але після виноградників у Каліфорнії
був Мадрид.
Ми досі тут.
Ти говорив про пограбування золотого резерву.
І ось ми тут, їздимо містами. Чим займаємося?
Крадемо діаманти тут,
золоті кубки вікінгів там.
Нелегко зберігати ту чарівність, що була на початку.
Під час залицянь викладаєшся на повну.
То ти хочеш розлучення.
Так.
Можна прийняти ваше замовлення?
Ще ні. Не наливайте в її келих. Схоже, я питиму вино сам.
Я лише хочу знати одну річ.
Дрібничку. Можна спитати?
Є інший?
Не ускладнюй.
Ні. Повірити не можу.
Це останнє, що ти мені скажеш?
Я все життя шукав щось справжнє.
Кожну секунду життя, у кожному моєму рішенні.
І тепер мене кидають двома найбанальнішими фразами в історії кіно?
«Треба поговорити» й «не ускладнюй»?
За тим авто.
Зупиніться.
Вода закінчується.
Це резервуар.
Кількість води змінилася.
Усе! Останні гранули вийшли!
Готово!
Ми змогли!
Полковнику.
Окрім двигунів я щойно почув звук сильного засмоктування.
Засмоктування? Яку хрінь ти городиш?
Схоже на злив води у ванній, але наче скажений.
Вони спускають воду. Багато літрів.
Ні…
Програй ще раз. Очисти звук як зможеш.
Так, схоже на відсмоктування води.
Я б сказав, що вони спорожнили сховище.
Вони витягли золото?
Я не знаю. Можливо.
Ви й інші інженери казали, що це неможливо.
Було неможливо насосом банку.
Ним золото не витягнути.
Хіба що його зменшили до мікронів.
І навіть так сумніваюся, що він витягне 90 тонн.
Ви не знаєте, на що ці покидьки здатні.
Вони викачують золото! Скажіть мені куди! Встановіть це!
Професоре?
Ти на уроках не казав, що буде так складно
витягти золото.
І не казав, що буде просто.
Інакше я б не був генієм, у якого ти закохалася як 15-річна.
Ти такий дурник.
Кінець зв'язку.
Схоже, усе закінчується, так?
Так.
Коли виберемося…
я куплю мотоцикл
і зроблю сидіння у формі свого заду.
Їздитиму світом.
Звучить гарно.
Ви що більше любите: пляж чи басейн?
Пляж.
Цільний купальник чи бікіні?
Це що, тест із «Космополітен»?
Просто підтримую розмову.
Але, якщо хочете, коли виберемося,
пригощу джином з тоніком.
І закінчимо тест.
Ці обійми були не лише святом тріумфу
чи щирим ушануванням тих, хто помер у процесі.
Це був гамір купки незначних людей,
які змогли перемістити 90 тонн золота трубою.
Ми щойно відправили світу послання.
«Неможливе можливо».
Але бій ще не закінчився.
І нам потребувалося дуже багато надії у години після грабежу.
Попереду на нас чекало
найважче випробування реальності, яке могло бути.
Я чула, золото витягли.
Я поцілував Манілу.
Власне, це не важливо.
Важливо те, що я заплутався.
Я думаю, у мене більше спільного з нею, ніж з тобою.
Знаєш, чим я займався в Індонезії?
Я казав, що їхав купувати дрова, а сам розважався два дні.
Я робив це в тебе за спиною, бо відчував, що всі мої бажання погані.
Я не знаю.
Будучи з Манілою я чомусь
згадав, що те, чим я є, не погане.
Ти нічого не скажеш?
Денвере, я б поговорила пізніше.
У мене дуже болить голова й…
мені б трохи відпочити.
Самій.
Ясно.
Мабуть, виводять його системою, що затоплює сховище.
Уся вода збирається у два природні струмки
і спускається ще одним на південь.
От кляті виродки.
Вони його провели не каналізацію.
Вони виводять золото далеко, струмком.
Схоже, вони привезли потужний насос.
Щоб покрити 25 км каналів і провести 90 тонн золота,
їм потрібен щонайменше насос для нафтопроводу.
Знайди Суареса. Треба прочесати струмок. І принеси карти трубопроводу.
Я хочу знати всі місця, де ці канали проходять,
де закінчуються — усе.
Запускаємо безперервний наступ.
Що тепер?
Тепер розподілимо зміни з чергування, освіжимося. Як тобі таке?
І чекатимемо дій Професора.
Де вони вилучають золото?
Ці канали ведуть до багатьох заводів, очисних станцій
гідроспоруд, резервуарів…
Треба перевірити все це.
Я хочу, щоб солдати продивилися кожен кубічний сантиметр води в трубах.
Поблизу Банку Іспанії 5 000 солдатів
займаються операцією «Клітка», шукають Професора.
-Скільки можемо залучити поліцейських? -Десь 480 підрозділів.
І твої люди, Суаресе. Усі до струмка!
Уперед!
Постійно доповідати!
МЕТРО БАНК ІСПАНІЇ
Ходу!
Ззовні не дуже багато руху. Кілька машин покидають периметр.
Думаю, вони заспокоюються.
Поліція досі шукає мене в Мадриді. Відпочинь.
Артече, як чути?
Що відбувається?
Дай кілька хвилин.
Гаразд, зрозумів.
Стокгольм…
Стокгольм. Це Токіо.
Я тут.
Що сталося? Моніко!
Моніко!
Що таке?
Що коїться?
Я божеволію.
Я бачила Артуро. Він говорить зі мною.
І Токіо в кухонному ліфті.
Усе нормально.
Схоже, у мене психоз.
Я бачу різні речі й стріляю. Я небезпечна. Я маю піти.
-Мені потрібно в лікарню. -Ти не підеш.
Денвере, я здамся. Я хочу вийти.
Я тебе ледь не вбила.
-Я небезпечна. -Слухай.
Давай дещо зробимо, добре?
Я замкну тебе в сховищі.
-Ні. -Там ти нічого не зробиш.
-Я маю піти. -Я про тебе дбатиму.
Піклуватимуся про тебе. Стане краще — випущу тебе.
Добре?
Добре.
Суаресе, треба перевірити всі канали.
Твій загін на очисну станцію. Усі інші — далі на південь.
БАНК ІСПАНІЇ
РЕЗЕРВУАР САНТА-ХУСТА
Я мав би мовчати. Пробач. Не знаю, навіщо я розповів про Манілу.
Ні, Денвере.
Те, що ти сказав, було боляче, але… я навіть рада.
Це найчесніше, що ти мені казав за довгий час.
І не хвилюйся через Манілу.
Я вже знала.
Ти вже знала?
Вона розповіла.
І про Індонезію я знала. Здогадувалася.
Нащо дозволяла брехати?
Думаю, легше було прийняти, що тобі потрібно відпочивати,
ніж спитати, чи тобі набридло
наше життя, бо ти міг сказати «так».
Бо я любила наше життя разом.
Дуже.
Я теж.
То навіщо брехав?
Я не знаю.
Я не…
Мабуть, боявся, що мій тато був правий.
Він завжди казав, що я тебе не гідний.
Що я тобі не рівня.
Він мав рацію.
Кому потрібен хлопець, що їздить за 100 км від дому в клуб
розважатися, пиячити,
розводити проблеми й битися з першим ліпшим?
Я боявся показувати тобі цей свій бік.
Чудовисько.
Боявся, що ти підеш.
-Вони тут? -Так.
Ектоплазма?
Не смішно.
-Я не жартував. -Ні.
-Знаєш, що мене бісить? -Що?
Довбаний Артуро. Він задрав уже.
Він такий набридливий, що заліз навіть у твій психоз.
Я знаю, що вони справжні,
бо посттравматичний стрес, напруження від грабежу…
Психози. Гаразд.
Але оскільки в тебе видіння… Чому б не спробувати бачити хороше?
-І що я маю бачити? -Те, що викличе усмішку.
Те, що не змусить випускати обойму. Ти мене мало не вбила.
-Знаєш, що б я хотіла побачити? -Що?
Тебе.
В одному з тих клубів, танцюючого.
-Не думаю, що тобі б сподобалося. -Так.
А ти?
-Що я? -Потанцюй.
-Тут? -Так.
-Ні. -Так, потанцюй для мене.
-Ні, я не можу. -Чому?
Глянь на мене: брудна, у червоному комбінезоні.
Я це виправлю.
Тобі сподобається.
Полковнику, говорить Суарес. Наближаємося до очисної.
Уперед. Будьте напоготові й дійте рішуче.
Полковнику, спускаємося під землю.
Поліція!
Поліція! Усім на підлогу!
Полковнику, тут чисто.
Наступне місце.
Намивна гребля. Повторюю, намивна гребля.
Ну що?
Боже.
Іду до головного виходу знешкодити останні вибухівки.
Тримай мене в курсі.
Другий загін наближається до греблі.
Ходу.
Другий загін заходить, пане.
Обережно, розгалуження.
-Зрозумів. -Зрозумів.
Зараз.
Стояти, поліція! На землю!
Руки вгору!
Тут двоє підозрюваних.
-Що таке? -Назад!
Ані руш! На землю!
Пане, це не вони.
Бляха!
Наступне місце.
РЕЗЕРВУАР САНТА-ХУСТА
-Будьмо! За 90 тонн. -За 90 тонн, дорогенькі.
Народ…
Я хочу назву міста.
Під кінець?
Ну…
Уявіть, якщо нас заарештують.
Що скажуть по ТБ? «Арештували Палермо, Ріо,
Манілу, Боготу…
і Матіаса Каньйо».
Наче довбаний стажер.
Ти придумав ім'я?
Памплона.
Чудово.
Ідеальне ім'я для такого лобуряки.
А що не так з Памплоною?
Вигадай сильне ім'я. Дзвінке.
Щоб сказав і пішов.
Ріо.
Любий, «Маніла». Маніла екзотична, чутлива, розпусна…
-Сідней. -Палермо.
«Палермо» зайняте.
-Марракеш. -Шарбоньє.
А ви були в Памплоні?
Найкрутіший фестиваль світу, Сан-Фермін.
Навіть японці приїздять бігати з биками.
А Гемінґвей написав роман, який вивчають в усіх школах Америки.
Знаєте назву?
-Ні. -«Фієста».
Він називається «Фієста»!
Хочете веселитися до світанку? Ідіть на Сан-Фермін.
-Гаразд, хай буде Памплона! -За Памплону!
-За Памплону, якого біса? -Ну ж бо.
-Отже Памплона. -Точно.
-Без проблем. -За Памплону.
Не хвилюйся, Тетяна щойно пішла до себе.
Добрий вечір.
Будь ласка, один неґроні.
Знаєш, що таке елегантність?
Подивись.
Коли бачиш такого чоловіка, ошатного, бездоганного,
можеш сказати: «Я б трахнув його жінку», навіть не бачивши її.
Бо ти абсолютно переконаний,
що вона неймовірна.
І тому ти спав з моєю дружиною.
Хоча жінок маєш зваблювати ти сам.
Не впевнений, що батьку варто зваблювати їх за тебе.
Я не втримався.
Мені шкода, що про цю ситуацію розповів тобі не я, але…
Я не втримався, тату. Пробач. Я не зміг.
Як довго?
Це триває два тижні.
Три.
Три тижні.
Тоді наші з нею стосунки не були достатньо надійними й міцними,
аби протистояти вітрам швидкоплинного кохання.
Швидкоплинного? Справді, тату?
Швидкоплинне?
Може, Тетяна нестямно в мене закохана.
Ти такий варіант не розглядав?
Я справді її кохаю, тату.
Дуже.
Хай би як дивно це не звучало, це історія кохання.
Це була доля.
Послухай.
Зараз я вперше відчуваю, що ти досяг рівня.
Я б теж упадав
за татовою дружиною, якби закохався в неї.
І секунди б не роздумував.
Я б порушив священні узи родини
і повагу,
щоб задовольнити своє кохання.
А в цьому світлі я…
дуже тобою пишаюся.
Дивися, хто йде.
Визнаю, тобі з ним краще.
Він привабливий, розумний,
амбітний і безпринципний, як і його батько.
До того ж він здоровий.
Єдиний недолік — що за рік чи два
ти не отримаєш вдовину пенсію і, найвірогідніше, величезний спадок.
Ми гарно провели час.
Бажаю вам найкращого.
Ідіть з миром.
Це був єдиний раз, коли Берліна посадили.
Арештували за вандалізм.
І все через розбите серце.
Він дав себе зловити.
До цього йому додали кілька місяців
за відбитки, знайдені на місці іншого грабежу.
Але що таке в'язниця,
коли йому щойно розбили серце?
Резервуар Санта-Хуста.
Повторюю, вони там. У резервуарі Санта-Хуста.
Бронзовий загін полковнику Тамайо. Наближаємося.
Полковнику, це Суарес.
Наближаємося до резервуара.
Швидше, панове. Вони там! Цього разу зловимо!
Поліція!
Під'їжджають!
Хапайте зброю!
Вони вже поруч!
Хапайте зброю, господи.
Професоре, в укриття. Беріть зброю.
Беріть зброю.
Беріть!
Професоре, що таке? Отямтеся!
-Вони їдуть! Беріть зброю! -Ні.
Ні, кинь зброю.
-Кидайте зброю! -Це лише чотири машини. Ми вистоїмо.
Ні. Зараз чотири машини.
Потім їх буде десять, потім 50, потім армія, розумієте?
Вони знайшли нас. Ми нічого не можемо.
Вони знають, що ми тут. Ми нічого не вдіємо.
Бенхаміне, нічого! Ти чуєш? Кинь.
Ви не чуєте? Кидайте зброю!
Обороняймося!
Ні.
-Відійдіть. -Будь ласка, Марселю, ні.
Я не здався, коли арештували Лісабон.
Не зробив цього, коли ввійшли в банк
або коли клятий Гандія вбив Найробі!
-Тепер здасися. -Ні.
Це наказ!
Серхіо, вони вбили Токіо!
Марселю, слухай мене.
-Я не влаштовуватиму різанину. -Ні.
Не дам людям померти за те, що вже програли.
Ні!
Уже програли.
Ми вже програли.
Стояти! На землю!
На землю!
Ані руш!
Не рухайся!
Я щойно вийшов з тюрми.
Ти приїхав забрати мене, привіз сюди
і провів 157 км у цілковитому мовчанні.
Питай, що ти хочеш знати.
Може, мене ґвалтували в душі.
Чи може, я набив мамине ім'я на біцепсі.
Ти дав себе спіймати.
Ти провернув 27 пограбувань у Європі,
але того дня ти розбив бар у Мадриді й дав себе спіймати.
Неґроні був жахливий, я не дозволив такого неподобства.
Втрата сина розбила мені серце.
Я можу зрозуміти, чому мене зрадила дружина.
Або діловий партнер, навіть син.
Але я його втратив,
одразу коли вирішив
визнати його існування.
Помилка жбурляє це тобі в обличчя,
коли у твоєму житті щось не так.
Але якщо це помилка…
вона визначає чоловіка.
Хтось поводиться боягузливо.
Хтось її приймає.
Інші проти неї повстають,
але без честі.
А декотрі
не можуть так, щоб не знищити все,
щоб змогти почати нове життя.
Присягаюся…
я налаштований
вичавити кожну секунду з того, що мені лишилося. Усе до краплі.
Тому я хочу допомогти тобі…
провернути пограбування життя.
Перш ніж я помру, ми разом пограбуємо Монетний двір Іспанії.
Боже!
Братику!
Боже!
Скільки нам дадуть?
Тисячу років.
-Скільки ми вже тут? -Хвилин 15–20.
Нас мали відвезти в поліцію.
Саме так.
Чекають на криміналістів.
Ми чуємо лише сирени.
Ми чуємо рації, але не машини.
Чому ми не чуємо ще машин?
Чому поліція не чекатиме на нас?
-Це блискуче питання. -Дуже добре.
Але ми маємо відповідь.
Так, ми виведемо золото
через єдине місце, де можемо бути, але…
не в тому напрямку, що очікує поліція.
Це резервуар стічних вод.
Суаресе, беріть їх! Вони там!
-Поліція! -Спіймали!
Полковнику, резервуар пустий.
Бляха, ні.
За логікою ми маємо скористатися річкою з невеликим схилом
і виводити золото туди. Але це буде надто просто.
Це останнє місце, канали закінчуються. Не розумію!
Як це можливо?
Тоді ми скористаємося перевагою 5 000 кіловат нашого насосу,
щоб виштовхнути золото
майже на 18 км проти течії.
Наше золото прямуватиме проти течії, наче клятий лосось,
до резервуара.
Цього, любий , ніхто не очікує.
Ми прочесали 25 км труб з металодетекторами й нічого не знайшли.
Ні поліція, ні розвідка,
ні навіть Рада з наукових досліджень.
Ніхто.
Неможливо, щоб 90 кг золота не лишили слідів.
Вони його туди не виводили, бляха!
Тоді де воно? Вони не могли його вивести інакше!
Скажіть мені, де кляте золото!
БАНК ІСПАНІЇ
РЕЗЕРВУАР ЛОС-МІҐЕЛЕС
Що ти робиш?
Моя дитинка!
Це моя дівчинка!
Бляха!
Бий!
Вікторіє.
Наше золото вкрали.
-Вдалося! -Вдалося!
Переклад субтитрів: Ольга Галайда