MOSKVA, SOVJETUNIONEN 1985
Oleg Gordijevskij, en sovjetisk KGB-officer, er en af de største spioner
tilknyttet MI6, britisk efterretningstjeneste.
Jeg var klar til at tage risikoen for at beskytte Storbritanniens sikkerhed.
Da telegrammet ankom, kendte jeg ordlyden.
Jeg er under mistanke og i svær knibe.
Har brug for eksfiltrering hurtigt.
MI6 signalerede, at de havde set hans nødsignal for at blive eksfiltreret,
ved at en MI6-officer gik forbi med en chokoladebar.
Da jeg begyndte at forberede mig på flugten, blev det spændende.
Der var alt på spil i den operation.
Jeg var så nervøs.
Mange gange sagde jeg til mig selv: "Det er som en film. Se på det.
Ser jeg en film om mig selv?"
Operation Pimlico er det dristigste
og modigste forsøg på at redde en officer fra Moskva.
CIA
FORTROLIGT
SPIONMISSIONER
Skal vi begynde?
I 1967 blev jeg sendt til København
som vicedirektør for KGB-stationen.
Tidligere var jeg KGB-oberst og efterretningsofficer. En spion.
Vi arbejdede ikke mod danskerne der.
Vi arbejdede primært mod amerikanerne og NATO.
Man må huske, at Danmark er et lille land lige ved fronten af den kolde krig.
Spioner er det billigste våben til at udkæmpe en krig.
Derfor havde de fleste socialistiske lande med tiden spioner
enten på ambassaderne eller selvstændige, der arbejdede i Danmark.
Og på det tidspunkt mødte jeg Gordijevskij, der arbejdede der.
Gordy var vicechef for stationen, min højre hånd,
den nærmeste mand på KGB-stationen efter mig.
Faktisk var Oleg Gordijevskij en mand, der var fuldstændigt omringet af KGB-folk.
I begyndelsen var jeg Homo Sovieticus.
Det betyder en normal sovjetisk mand, der er vant til at lyve,
der har ét sprog i sin familie og et andet, når han taler til partiet.
Min mor var ikke medlem af kommunistpartiet.
Det var min mors indflydelse og hendes normalitet,
der lærte mig at se virkeligheden i det sovjetiske liv
i dets rette lys og dimension.
Hun var dybest set imod KGB, fordi min far var medlem af KGB,
og hun så deres tricks og brutalitet.
Min bror og jeg sluttede os ikke til KGB som sådan,
den uhyggelige indenlandske del af KGB, men dets udenrigstjeneste.
Det er en eliteorganisation,
hvor folk er intellektuelle og taler forskellige fremmedsprog.
Men arbejdet, hvad var det?
At rekruttere folk som hemmelige informanter for KGB.
Og i udlandet? Der skulle vi gøre det samme.
På det tidspunkt var der situationen før Pragforåret.
Tjekkerne står i kø for at udforske deres nyfundne frihed.
I de sidste to måneder efter den strenge stalinist Novotnys fald
har de frit demonstreret for at forme deres samfunds fremtid.
Alexander Dubcek kom til magten i Prag flere måneder tidligere
og lovede det, han kaldte "socialisme med et menneskeligt ansigt."
Et af de første skridt var at fjerne censur,
og der var endda krav om demokrati med flere partier.
Men Moskva pressede Dubcek til at vende sine reformer
og lave militære planer.
Sovjetlederen Leonid Bresjnev havde oprindeligt støttet Dubcek.
Nu frygtede han, at reformerne i Prag ville svække den kommunistiske blok.
Jeg kan huske, at mange fra vores KGB-station drak vodka.
Vi væddede om, om russerne
ville sende kampvogne til Prag eller ej.
Jeg husker, at Oleg og jeg væddede på,
at de ikke ville sende kampvogne.
Vi tabte forresten, fordi det sker i 1968.
PRAG, TJEKKOSLOVAKIET 20. AUGUST 1968
Til folk i Den Tjekkoslovakiske Socialistiske Republik.
Sovjetunionens hær krydsede grænsen
til Den Tjekkoslovakiske Socialistiske Republik.
Den unge Gordijevskij er på ambassaden, da han får nyheden om invasionen.
Det var et enormt slag
mod resten af min tro på, at en kommunist kan udvikle sig.
Dengang tænkte jeg: "Nej, kommunisterne ændrer sig aldrig."
Det er et rigidt totalitært system, som jeg afviser.
Det modige tjekkoslovakiske folk forsøgte at genvinde frihed og demokrati.
Det blev stoppet af det undertrykkende sovjetiske regime.
Fra den dag ville jeg aldrig støtte regimet igen.
Jeg ville aldrig føle mig som kommunist igen.
Så det var den dag, jeg blev en mental afhopper.
Jeg distancerede mig fra resten af KGB, som var…
…forbundet med udrensningerne, med Gulag osv.
Han tager telefonen og ringer til sin kone og græder,
fordi han er frustreret over, hvordan Sovjetunionen,
men også de andre Warszawapagtlande, håndterer situationen i Tjekkoslovakiet.
Han forventede faktisk, at telefonen ville være aflyttet.
Og det var den også.
Den danske efterretningstjeneste lyttede med på hans samtale med konen.
Da løb en af disse teknikere ned ad gangen
til chefen for efterretningstjenesten,
bankede på døren og sagde: "Chef, du bør komme og lytte til det her."
Dengang var jeg vicechef
for politiets efterretningstjeneste.
Og i den egenskab leder af operationen.
Jeg talte ikke russisk, så jeg kunne ikke straks forstå det,
men jeg kunne læse udskrifterne.
Vi fandt hurtigt ud af, at han var KGB,
og han var en illegal specialist.
Og derfor havde han tæt kontakt med danske præster, det danske politi
og personaleregistreringen for at finde nye informanter
til KGB's illegale netværk.
Det kunne fortælle os meget om ham.
Han var klog, intelligent, meget venlig,
åben, havde god sprogkundskaber og var veluddannet.
Han var charmerende.
Da vi nåede til den konklusion, at han var en mulig kandidat,
ville vi rekruttere ham.
Jeg havde et billede af ham i min skuffe, så det er vores mand.
Men vi forstod, at vi ikke kunne gøre det selv,
og vi endte med at spørge den britiske tjeneste.
Efter nogle forberedelser
tog briterne skridtet og kontaktede Gordijevskij.
Den britiske efterretningstjeneste var midt i den kolde krig
opdelt i en række forskellige organisationer.
MI5, indenrigstjenesten, så på trusler i selve Storbritannien.
Men de, der arbejdede i udlandet fra ambassader
og forsøgte at rekruttere udlændinge til den britiske tjeneste,
var MI6, efterretningstjenesten.
Han var en energisk badmintonspiller og spillede tidligt om morgenen.
Den britiske chef var også badmintonspiller. Og han…
Han havde den fordel, at han var kendt i hele København
som chef for den britiske efterretningstjeneste.
Det var en stor fordel,
fordi Gordijevskij vidste, hvem han talte med.
Jeg blev faktisk fundet og mødt
tidligt en morgen på en badmintonbane.
Banen var kun ledig fra klokken syv til otte om morgenen.
Og det var så enkelt som at få øjenkontakt med Gordijevskij og gå forbi ham
og sige: "Jeg ville høre, om du vil have en samtale?"
Og Gordijevskij sagde: "Det ville være godt."
De havde deres tvivl i starten.
Som efterretningsofficer, KGB-officer, var jeg oprigtig eller ægte?
De gik lige til sagen og sagde:
"Vi vil have dig til at arbejde for os. Vil du det?"
Gordijevskij sagde: "Ja, det vil jeg."
Selvfølgelig var han nervøs.
Alle agenter er nervøse.
Alle agenter levede med frygten for at blive afsløret.
Man lever med den, mens man arbejder.
Man lever med frygten, når man er færdig. Det er en del af spillet.
Vi var med og gav dækning. Vi hjalp til, men det blev holdt hemmeligt.
Hvis to ved det, er det farligt. Hvis ti ved det, er det meget farligt.
Det gode ved et venskab med KGB-chefen i Danmark
er, at man kan gå til chefens kontor,
gennemgå papirer og dokumenter på skrivebordet
og finde de hemmelige ting, man mangler.
Noget af det, Gordijevskij ville have vidst og formodentlig fortalt,
var, hvilke briter eller amerikanere der arbejdede for russerne.
Og som KGB-officer i udlandet
ville Gordijevskij have prøvet at få folk til at arbejde for russerne.
Nogle gange mødtes de i safe houses.
Og nogle gange, alt efter situationen,
kunne det være en "brush contact" midt i København,
hvor en ting gik fra hans hånd til en anden fyr
på vej den anden vej midt på gaden, så at sige.
Han kendte navnene på flere agenter i Norge, Sverige, Storbritannien.
Han gav navnene på 200 mennesker.
I 1978 bliver Gordijevskij kaldt tilbage til Moskva.
Hans tid i København er slut.
Den store fordel for Oleg Gordijevskij ved at tage tilbage til Moskva
var, at den tredje afdeling af KGB's udenrigs efterretningstjeneste
inkluderede Storbritannien og Skandinavien.
Så kun Gordijevskij var i stand til at bruge de år i Moskva
og flytte fra den skandinaviske afdeling til den britiske
til stor overraskelse og glæde for MI6, den britiske efterretningstjeneste,
og blive sendt til Storbritannien.
I 1980'erne var jeg Margaret Thatchers
chef for udland og forsvar,
rådgiver for udland og forsvar.
Hun vidste i højere grad end jeg, at der var en enkelt kilde.
Men hun kendte ikke hans navn. Det behøvede hun ikke.
Vores tjenester gav Gordijevskij informationer,
som han kunne give til Sovjetunionen
for at overbevise dem om, at han var en effektiv spion i London.
Dengang var Margaret Thatcher meget anti-sovjetisk.
Det var dengang, Margaret Thatcher blev kaldt "Iron Lady".
Præsident Reagan talte om "det onde imperie".
I jeres drøftelser om fastfrysning af atomvåben
opfordrer jeg jer til at passe på med fristelsen til gladeligt
at erklære jer selv hævet over det hele og kalde begge sider skyldige
og ignorere de historiske fakta og aggressive impulser fra et ondt imperie
og kalde våbenkapløbet en kæmpe misforståelse
og distancere jer fra kampen mellem rigtigt og forkert, godt og ondt.
Han så russerne som de store skurke, og han var meget specifik i taler,
i hvert fald først i sit præsidentskab, og forklarede, hvor slemme russerne var.
Leonid Bresjnev, Sovjetunionens leder, og Yuri Andropov, lederen af KGB,
var blevet overbevist om, da Reagan-administrationen kom til,
at der var en virkelig, alvorlig chance for
at Vesten i nær fremtid ville starte en atomkrig.
Politikerne søgte enighed til modernisering af deres styrker.
I de vesteuropæiske NATO-stater indsatte de
over 500 nye amerikanske taktiske atommissiler.
Inde fra KGB i London så Gordijevskij telegrammer,
"flash"-signaler fra hovedkvarteret i Moskva til andre i verden,
der beskriver, hvordan en NATO-øvelse
faktisk var camouflage
for det, de mente, var en mobilisering til et første angreb mod Sovjetunionen.
Det var den såkaldte NATO Able Archer-øvelse i november 1983.
Vi må fortsat være årvågne, fordi Warszawapagtens militærmaskine
fortsat vokser selv i dag, uformindsket.
Able Archer, den version i 1983, var en kommandopost-øvelse,
hvor folk skulle skildre sig selv som premierminister
og højtstående politiske ledere.
Endnu en gang fodrede det Bresjnevs paranoia.
Hvorfor skulle et krigsspil have en premierminister,
der simulerede en slags atomkrig med Sovjetunionen?
Når de tror, der bliver krig, kan de foregribe den
og være dem, der faktisk starter en krig, som ingen ønskede.
Da det blev tydeligt, hvor stor den sovjetiske frygt var,
blev det besluttet, at vi ikke ville holde den kurs,
for det ville overbevise Sovjetunionen om, at de måske blev angrebet.
Det hjalp meget at vide fra Gordijevskij, at det var en oprigtig frygt.
Men hvad Gordijevskij var god til
var at overbevise Vesten om, at deres retorik,
at talerne om det onde imperie, som Reagan holdt, blev misforstået i Øst.
Så en del af den store værdi af hans efterretning var at overtale
briterne og amerikanerne til at nedtone sproget
og ikke fremstille russerne som disse fæle, onde mennesker.
Det er fantastisk information, og det er nok
det vigtigste, Gordijevskij kan give Vesten.
Han var en mand, der på grund af sin egen intelligens og sine evner
kunne give dette meget brede billede. Han var afgjort uvurderlig.
Navnet Oleg Gordijevskij kunne aldrig ryge ud af Thatchers mund,
fordi hun ikke kendte navnet.
Men hun kendte Oleg Gordijevskij.
Hun betragtede ham uden tvivl som en helt.
Som Oleg sagde: "Jeg er Bond, James Bond."
Gordijevskij blev hovedspion i London.
Man kunne forestille sig, at champagnen flød i MI6 på det tidspunkt,
hvor deres aktiv blev udvalgt som leder af KGB i London.
At dele menneskelig efterretning er en af de mest følsomme ting i et forhold.
Ofte deles kildematerialet.
Gordijevskijs materiale blev delt over Atlanterhavet,
men hans identitet blev ikke delt.
Men alligevel vil CIA…
Det jo en efterretningstjeneste. De vil vide, hvad der foregår.
Efterhånden bliver det tydeligt, at briterne har
en meget velplaceret sovjetisk kilde af en eller anden slags.
Og lederen af Sovjet-Østeuropa afdelingen, Direktoratet for operationer,
der udøver spionage mod Sovjetunionen og dets allierede,
gør nogen ansvarlig for at finde ud af, hvem den kilde er, som briterne har.
Og han, der arbejder på det projekt
med afsløre, hvem den sovjetiske kilde er, er en, der hed Aldrich Ames.
Gordijevskij vidste ikke, at CIA-officeren, Rick Ames
gik ind i hos KGB i Washington
og begyndte at tilbyde efterretninger.
Ames er CIA-officer på mellemniveau i Direktoratet for Operationer.
Han brugte sin karriere på at arbejde mod sovjetiske mål.
Men ærligt talt er han intet geni, og han begynder at spionere for Sovjet.
Ikke af ideologisk overbevisning.
Han vil bare have penge, både til sig selv, og endnu vigtigere
for at bevare sin kones livsstil. Hun er vant til at have dyre ting.
Så han begynder at spionere for Sovjetunionen.
Det overrumplede dem virkelig.
Bare at få oplysningerne, i nogle tilfælde beviser på
at seks eller flere KGB-officerer arbejdede for SIS eller CIA.
MR. AMES, DETTE BEKRÆFTER ET BELØB PÅ
$1.535.077,28 INDSAT PÅ DERES PRIVATE KONTO.
I sin første første levering af information til KGB i Washington,
afslører han 10, 11 sovjetiske agenter, der arbejder for CIA.
Jeg vidste, at de til sidst… Måske ikke med det samme,
men at de til sidst ville blive retsforfulgt.
Og at nogle af dem kunne blive henrettet.
Han fortæller også KGB,
hvad CIA ved om denne hemmelige, følsomme kilde, som MI6 har.
Amerikanerne kendte til noget af materialet, men de kendte ikke kilden.
Ved at samle kilden til det materiale, der blev leveret
og se på, hvem der havde adgang til materialet
kunne Aldrich Ames identificere Gordijevskij som kilden.
I Hr. Gordijevskijs tilfælde fortalte SIS aldrig, hvem deres kilde var.
Vi opdagede det. Det opdagede jeg.
Jeg kunne samle nogle brikker, og vi kunne identificere, hvem det var.
For tre dage siden blev CIA-medarbejderen
Aldrich Ames og hans kone anholdt for spionage.
Ames-parret voldte stor skade for vores nationalsikkerhed.
Aldrich Ames er den mest skadelige forræder i CIA's historie.
Han afslørede Gordijevskijs navn,
fortalte russerne, hvem det var, og det var det.
I 1985 bliver Oleg Gordijevskij kaldt tilbage til Moskva
til vigtige samtaler og briefinger,
før han skal overtage ledelsen af KGB i Storbritannien.
Da telegrammet ankom:
"Kom om to dage til vigtige samtaler i Moskva,"
kendte jeg ordlyden.
Masser af mennesker blev kaldt til Moskva til vigtige møder og så skudt.
Han konsulterer MI6-officererne, og de er enige om…
Man kan aldrig være sikker på noget,
men hvis han tager tilbage, og alt er okay, bliver han stationschef.
Han får adgang til alt om KGB-operationer i Storbritannien.
På den anden side, hvis det virkelig er dårligt nyt,
tager han tilbage og ender nok død.
I sidste ende lade de Gordijevskij bestemme.
Det er hans beslutning, og han løber risikoen
og tager tilbage til Moskva og ser, hvad der sker.
Operation Pimlico, som var blevet nøje planlagt
med britiske officerer for at eksfiltrere Gordijevskij fra Sovjetunionen,
hvis han kom i knibe der.
Pimlico fungerede sådan, at hver tirsdag kl. 19.30
ville nogen fra MI6-stationen i Moskva
kigge på et bestemt bageri på Kutuzovskij Prospekt.
Hvis de ser en mand med grå bukser og en grå hat,
der bærer en plastikpose fra Safeway, er det signalet.
Og de skal svare ved at spise enten en Kit Kat eller en Mars bar.
Jeg tænkte, jeg skulle være modig. Sådan havde jeg det.
Oleg sagde dog til mig:
"Jeg følte bare, at der var noget galt." Og jeg husker den sætning tydeligt.
Han sagde: "Jeg kunne mærke mine håndflader. Jeg følte mig svedig."
Da han vendte tilbage til Moskva, bemærkede han
meget hurtigt, at der var noget galt.
For det første da han går gennem paskontrollen,
og KGB's grænsevagt ser på passet, bemærker hans navn
og ringer til nogen for at rapportere, at Gordijevskij er ankommet.
Normalt ville han blive hentet af en kollega fra KGB.
Men da han kommer, er der ingen, der henter ham.
Igen, det er lidt underligt.
Da han kommer hjem, opdager han entydige beviser på,
at der sker noget slemt.
Der er tre låse til lejligheden,
men han og konen havde tabt nøglen til den ene,
og de bruger den ikke, men han bemærker, at den lås er låst.
Det kan kun betyde én ting. Nogen havde været derinde.
Hans første tanke er: "Dette er KGB's værk."
Min lejlighed blev aflyttet, min telefon blev aflyttet,
og i vores tv var der nok også aflytning.
Så jeg blev overvåget og aflyttet af dem hele tiden.
Påskuddet for at tilkalde mig
var en række vigtige møder med vigtige mennesker,
og de blev aldrig til noget.
Ingen møder, aftaler eller samtaler.
De andre små mistænkelige øjeblikke.
Der sker intet tirsdag eller onsdag.
Han bruger hele ugen på at vente, og der sker intet.
KGB vidste ikke med sikkerhed, at Gordijevskij var en britisk agent.
Havde de vidst det, havde de anholdt ham i lufthavnen.
De ville have sat ham i fængsel. De ville have givet ham en falsk retssag.
Så ville de gå hurtigt til et henrettelsesrum.
Han skulle knæle ned og blive skudt i nakken.
Så simpelt er det.
Men det gjorde de ikke, hvilket, jeg synes,
viser, at de havde mistanker, men de havde ingen beviser.
Og han venter på, at hammeren falder.
Endelig sker der noget.
Han får besked fra Grushko, som er en af vicecheferne
for Første Hoveddirektorat, altså en stor kanon i KGB.
Han siger: "Kom med mig. Vi skal ud af hovedkvarteret
og holde et møde om strategier, vi overvejer
for at trænge ind højt oppe i den britiske regering."
De fandt en særlig KGB-hytte uden for hovedkvarteret
for Det Første Hoveddirektorat.
I begyndelsen foregav de, at det bare var en samtale om arbejdet.
Men så kom de stoffer i mine drinks.
Så til sidst forhørte de mig.
Min personlighed blev straks forandret.
Jeg mistede kontrollen. Jeg tav.
Jeg tænkte underligt.
Og det varede i mindst fem timer.
Og i sådan en tilstand blev jeg forhørt af dem.
De vidste noget, men ikke nok til at retsforfølge mig med det samme.
De ledte desperat efter flere beviser.
Jeg var meget bekymret. To, tre dage senere
da jeg begyndte at huske hele indholdet af afhøringen,
indså jeg, at jeg var stærkt mistænkt,
og mit liv var under…
Det var i stor fare.
Jeg var færdig, og jeg tænkte over, hvad jeg skulle gøre.
Bare vente på et rigtigt forhør,
måske med tortur, eller prøve at flygte.
Jeg besluttede at flygte,
vel vidende at risikoen var stor, og chancerne ikke var gode.
Og han indser, at hans eneste håb er at aktivere Pimlico,
eksfiltreringsplanen,
og flygte fra Sovjetunionen ved hjælp af sine britiske venner.
KUTUZOVSKIJ PROSPEKT, SOVJETUNIONEN TIRSDAG KL.19.30
Oleg så en person, men spekulerede på, om han havde set ham.
MI6-betjenten stak sin hånd i lommen, trak en Mars bar op,
andre sagde en Kit Kat, og begyndte at spise den.
Så Oleg vidste, at han var blevet set.
Og så begyndte den største flugthistorie i den britiske efterretningshistorie.
Den britiske ambassade ved nu, at Gordijevskij
vil forlade Sovjetunionen, og at russerne er mistænksomme.
Ingen under KGB-overvågning
er blevet eksfiltreret fra Sovjetunionen på det tidspunkt.
Så han og MI6 har altid vidst, at hvis de skulle aktivere planen,
kæmpede de mod dårlige odds.
Pimlico var så vigtig en operation, at Margaret Thatcher,
premierministren, skulle autorisere den.
Jeg fik besked på,
at det var absolut nødvendigt at kontakte Margaret Thatcher.
Og da jeg sagde: "Hun er i Skotland," sagde han: "åh gud."
Og jeg sagde: "Skal jeg ringe?"
Han sagde: "Nej, ring ikke, for guds skyld.
Du skal op til Balmoral og tale med hende personligt.
Sig ikke til nogen, hvad du laver."
Jeg ankom.
Dronningens assistent talte i telefon med en af dronningemoderens hjælpere
og talte om det meget alvorlige emne,
om dronningen kunne låne dronningemoderens videoafspiller.
Men til sidst måtte jeg sige:
"Jeg vil se hende, uanset om du vil have det.
Så jeg går nu, og jeg finder hende."
Jeg forklarede hende situationen.
Hun gav straks tilladelse, og jeg vendte tilbage til London.
Jeg venter stadig på at få udgifterne godtgjort.
MOSKVA, SOVJETUNIONEN 1985
MI6 gemte planen i en kopi af Shakespeares sonetter,
og der blev brugt hemmeligt blæk,
som kom til syne under vand, og planen blev afsløret om,
hvor han præcist skulle tage hen.
MOSKVA
Jeg begyndte at tænke på ruten og billetterne.
Jeg tænke på, hvordan jeg kunne slippe af med KGB-overvågningen.
Jeg begyndte at tænke på, hvordan jeg kunne sendte falske signaler.
Jeg var på vej til en togstation for at købe en billet et par dage før.
Da jeg skulle ryste overvågningen af, var det spændende.
Meget kan gå galt, så han er virkelig et nervevrag.
Han tilbringer de sidste dage med familie.
Han er sammen med sin gamle ven Mikhail Lyubimov.
Pludseligt ringede han og dukkede op.
Han havde en flaske vodka i hånden, åbnet.
Stor flaske.
Og han drak nervøst.
"Så du forstår," sagde han, "der er sket noget forfærdeligt.
De tilbagekaldte mig tilbage til Moskva. Jeg er her nu.
Det er slemt. Min karriere er slut." Noget i den stil.
Jeg beroligede ham.
Han skælvede, og han havde det virkelig skidt.
Det faldt mig ikke ind,
at en af mine venner, min våbenkammerat,
kunne blive rekrutteret af briterne.
Jeg mistænkte ham aldrig. Hvis jeg gjorde det, ville jeg skyde ham.
Jeg prøvede at sige farvel og kyssede børnene og konen og sagde farvel.
Men jeg kunne ikke fortælle dem mere,
for min kone vidste intet om min kontakt med briterne.
Jeg ville ikke have, at hun bar den store byrde af viden
og ansvar for det, jeg havde gjort.
Det er derfor.
Jeg elsker min familie, mine børn og kone så meget,
at det var et frygteligt chok for mig.
Hvis han fortalte hende det, kunne hun blive anklaget for forræderi.
Så det gjorde han ikke.
Hun skulle på ferie.
Hun havde ingen grund til at tro,
at det var andet end et kort fravær fra hinanden.
Så hun gav ham et almindeligt, kort kys på munden.
En aften, da jeg skulle afsted,
forlod jeg hurtigt bygningen.
Jeg var fysisk overvåget.
Der var agenter bag mig, to biler hele tiden.
Jeg krydsede hurtigt vejen og løb næsten over på den anden side
og forsvandt i parken.
I parken, da jeg var i skjul af træerne fra overvågningen, begyndte jeg at løbe.
Og de så ikke, at jeg løb. Så jeg rystede dem af.
Jeg nåede til en togstation, tog et tog
og blev i toget hele natten.
I mellemtiden er en konvoj af to MI6-officerer, deres koner og en baby
i to biler på vej for at møde ham.
Deres historien var ret ligetil.
De måtte give KGB en grund til, at konen,
der rejste sammen med sin mand fra MI6, ville være der med barnet.
Det var forståeligt, at hvis hun var der,
ville barnet være med og ikke efterladt.
Da hun vidste, at ambassaden blev aflyttet,
klagede hun over hovedpine og så videre.
Så grunden, i hendes tilfælde, var at gå til en læge,
der var kendt af ambassaden i Helsinki.
LENINGRAD STATION, SOVJETUNIONEN
At blive eksfiltreret er ekstremt stressende.
Det skete nok for Gordijevskij.
Han stiger af på togstationen i Leningrad og tager en bus til Vyborg,
den sidste by i Sovjetunionen før den finske grænse.
Og han stiger af cirka en kilometer væk fra mødestedet.
På vej mod grænsen var der stor risiko for at blive opdaget eller fanget.
Han går den kilometer til der, hvor han skal hentes.
Og han skjuler sig og venter.
Vi var nervøse. Det var risikabelt at være involveret i.
Det kan gå galt. Folk bliver måske dræbt.
Det kunne ende diplomatiske forbindelser med Storbritannien. Alt muligt.
Da jeg ventede på, den britiske bil skulle hente mig,
blev jeg ædt af tusindvis af myg
i det meget høje græs på det tidspunkt, meget fugtigt og varmt.
Jeg ventede i flere timer på bilerne.
Og jeg blev mere og mere nervøs.
To minutter senere ankom bilerne, og jeg blev lagt i bagagerummet.
Han fandt i bagagerummet, hvad han forventede at finde,
et metallisk tæppe at tage over sig.
Så fandt han et beroligende middel, og han tog det.
Efter 80 sekunder var de afsted.
Men det farlige øjeblik var en række grænseposter.
I det fjerne omringede grænsevagterne bilen.
De havde de fornødne papirer og var i en diplomatisk bil.
Det lader til at gå efter planen,
og så begynder hundene at snuse rundt om bilen.
På dette tidspunkt skete der noget helt utroligt,
som er helt uforligneligt i spionagens historien.
De tænker sig hurtigt om.
En af embedsmændenes koner begynder at distrahere hundene
eller prøve at distrahere hundene med chips med løg- og ostesmag.
De havde slukket motoren, og jeg hørte hundene snuse.
Det tiltrækker en af hundene, men den anden er uinteresseret i chips
og nærmer sig bagenden af bilen, så hun går til plan B.
Så begyndte de geniale engelske damer at skifte ble.
Barnet skal faktisk have skiftet ble,
så der er en god, ildelugtende klud, som hun smider ned,
og hunden væmmes, som jeg tror, du og jeg ville gøre,
og går væk og viser ikke mere interesse i bilen.
De kører til sidste grænsepost.
Fyren tager deres pas og ser på dem. Okay.
Før han giver dem tilbage, bliver han ringet op.
Han tager telefonen. Han taler og taler.
Imens er de alle ved at få et hjerteanfald.
Det er intet. De får passene tilbage.
Så bilen begyndte at køre.
De skifter musikken i bilen
til den finske komponist Sibelius
og spiller hans komposition "Finlandia".
Hvilket for den skjulte mand i bagagerummet betyder,
at vi nu er i sikkerhed i Finland.
Jeg indser, at jeg er fri nu.
Og de spillede Sibelius.
Det var et mirakel.
Ved ankomsten i Finland ventede to biler.
I en bil var der to britiske MI6-folk.
I den anden bil var der to danske efterretningsofficerer.
Den danske sikkerhedstjeneste ventede, gav ham et nyt pas,
satte ham ind i bilen, og så
afsted til Finland.
Derfra blev han ført til Norge. Og fra Norge fløjet tilbage til London.
Jeg fortryder ikke det, jeg gjorde med mit liv,
og at jeg ændrede det, måtte flygte og bo i et andet land. Slet ikke.
For KGB
var Gordijevskijs flugt en kolossal ydmygelse.
Denne frygtelige Pimlico-flugt
var et eventyr. Det var en meget eventyrlig operation,
men den var uprofessionel.
Man kan ikke eksportere sine agenter bag i en bil.
Det er skidt for enhver efterretningsofficer.
Jeg forrådte ikke landet.
Jeg forrådte ikke Sovjetunionens folk, russerne,
folkene under Sovjetunionens paraply.
Jeg tror, jeg forrådte regimet
og det sovjetisk-kommunistiske system, som var ulovligt, forkert,
og i meget af sovjetisk historie, endda kriminelt.
For russerne var han selvfølgelig en forræder.
For os var han naturligvis en helt.
Vi betragter Gordijevskij-rekrutteringen
og Gordijevskij-sagen
som måske den bedste
vestlige efterretningsoperation under den kolde krig.
Jeg tror, han spillede en vigtig rolle i at bringe den kolde krig til ophør
og erstatte den med et meget roligere og mere målrettet forhold
mellem Øst og Vest.
Efter flugten blev han præsenteret for premierministeren, Margaret Thatcher.
Han blev senere præsenteret for præsident Reagan
pga. den værdifulde efterretning, han havde givet.
Hans efterretning blev givet direkte til de vigtigste beslutningstagere
sidst i den kolde krig.
Da vi mødte Oleg Gordijevskij for første gang i 1986,
var det vigtigste for ham hans familie.
Det første, han tænkte på hver morgen,
var, hvordan han kunne få sin familie over til sig.
Endelig var familien Gordijevskij samlet i en have på landet
et hemmeligt sted i Sydengland, og endelig fri for truslen fra KGB.
Oleg Gordijevskij så sidst sin kone, Leila,
og deres døtre, Anna og Maria, for seks år siden.
Jeg er utroligt glad og lykkelig.
Jeg føler enorm lettelse og tilfredshed.
Og…
Men jeg føler stadig, at det måske er en drøm.
Måske er det en god drøm. Måske vågner jeg, og det passer ikke.
-Gid det er sandt. -Vågn op.
Det er ingen drøm. Jeg er her.
Tak.
Oleg Gordijevskij er 83.
Han er ikke så aktiv nu.
Han bor i England, stadig under øget sikkerhed.
Han blev dømt til henrettelse in absentia
og har det hængende over hovedet.
Men jeg kompenseres for det,
for jeg har en dejlig følelse af at nyde frihed, demokrati
og civilisationen på De Britiske Øer.
Måske ikke nok eventyr, men så mange andre gode ting.
Så alt i alt er det ikke så slemt.
Tekster af: Pernille G. Levine