MOSKVA, SOVJETSKI SAVEZ 1985. GODINA
Oleg Gordijevski, časnik KGB-a, možda je jedan od najvećih špijuna
koji su radili za britanske obavještajce, MI6.
Bio sam spreman riskirati za zaštitu sigurnosti Velike Britanije.
Kad je stigao telegram, znao sam što je.
Pod velikom sam sumnjom i u strašnoj nevolji.
Trebam eksfiltraciju, odmah.
MI6 dao je do znanja da je primio zahtjev za eksfiltraciju
tako što je netko iz MI6-a prošao kraj njega s čokoladom.
Postalo je uzbudljivo kad sam se počeo pripremati za bijeg.
To je bila vrlo važna operacija.
Bio sam vrlo nervozan.
Puno sam puta samome sebi rekao: „Ovo je kao u filmu. Gle ovo!
Gledam li film o sebi?”
Operacija Pimlico najdrskiji je
i najhrabriji pokušaj spašavanja operativca iz Moskve.
CIA
POVJERLJIVO
VRHUNSKI ŠPIJUNI
OPERACIJA PIMLICO
Počinjemo?
Godine 1967. poslali su me u Kopenhagen
kao zamjenika šefa podružnice KGB-a.
Bio sam brigadir KGB-a i obavještajac. Špijun.
Ondje nismo radili protiv Danaca.
Uglavnom smo radili protiv Amerikanaca i NATO-a.
Morate uzeti u obzir da je Danska mala zemlja
na prvoj liniji fronte hladnog rata.
Špijuni su zapravo najjeftinije oružje za vođenje rata.
Zato je većina komunističkih zemalja prije ili poslije imala svoje špijune
u veleposlanstvima, ili mimo njih, koji su radili u Danskoj.
RUSKO VELEPOSLANSTVO
Tad sam upoznao Gordijevskog, koji je radio ondje.
Gordi je bio zamjenik šefa ondje, moja desna ruka,
najviši časnik ondje poslije mene.
Oleg Gordijevski bio je posve okružen ljudima iz KGB-a.
U početku sam bio homo sovjetikus,
drugim riječima normalan Sovjet koji je navikao na laži,
koji je govorio jednim jezikom u obitelji, a drugim u Partiji.
Moja majka nije bila članica Komunističke partije.
Taj utjecaj moje majke i njezino normalno ponašanje
pomoglo mi je da stvarnost života u Sovjetskom Savezu
shvatim u pravom svjetlu i okvirima.
Bila je protivnica KGB-a jer je moj otac bio u KGB-u
pa je znala za sve trikove i brutalnost.
Brat i ja pridružili smo se KGB-u,
ali ne zlokobnoj domaćoj branši, nego odjelu koji se bavio inozemstvom.
To je elitna organizacija
u kojoj rade intelektualci koji govore nekoliko jezika.
Ali kakav je to bio posao?
Regrutirali smo ljude da budu tajni doušnici KGB-a.
U inozemstvu smo radili isto to.
U to vrijeme imali smo situaciju prije Praškog proljeća.
Česi su bili spremni istražiti novostečenu slobodu.
Ova dva mjeseca
od pada strogo staljinistički orijentiranog Novotnýja s vlasti
oni otvoreno oblikuju budućnost svog društva.
Aleksandar Dubček došao je na vlast u Pragu nekoliko mjeseci prije
i obećao, kako je on to nazvao, „socijalizam s ljudskim licem”.
Među prvim je koracima bilo ukidanje cenzure,
pa čak i pozivi na višestranačku demokraciju.
Ali Moskva je vršila pritisak na Dubčeka da poništi te reforme,
što je uključivalo i vojne planove.
Sovjetski vođa Leonid Brežnjev u početku je podupirao Dubčeka.
No tad se uplašio da bi praška reforma mogla oslabiti Istočni blok.
Sjećam se kako su mnogi u našoj podružnici KGB-a pili votku.
Kladili smo se u to hoće li Rusi
poslati tenkove u Prag ili neće.
Sjećam se kako smo se Oleg i ja kladili
da neće poslati tenkove.
I izgubili smo tu okladu jer se to ipak dogodilo 1968. godine.
PRAG, ČEHOSLOVAČKA 20. KOLOVOZA 1968. GODINE
Svim ljudima Čehoslovačke Socijalističke Republike
javljamo da je vojska SSSR-a prešla nacionalnu granicu
i ušla u Čehoslovačku Socijalističku Republiku.
Mladi Gordijevski bio je u veleposlanstvu kad je doznao za upad Rusa.
To je bio težak udarac za moje…
Za moju vjeru u to da komunisti mogu evoluirati.
Tad sam pomislio da se komunisti nikad neće promijeniti.
To je kruti totalitarni sustav koji posve odbacujem.
Hrabri Čehoslovaci pokušali su zadržati slobodu i demokraciju.
Ali to je zaustavio represivni sovjetski režim.
Od tog dana nadalje nisam podupirao taj režim.
Nikad se više nisam osjećao kao komunist.
Tog sam dana postao mentalni prebjeg.
Distancirao sam se od ostatka KGB-a, koji je…
bio povezan s čistkama, sustavom gulaga i slično.
Nazvao je svoju ženu u Rusiji
i plakao u slušalicu
jer je bio jako frustriran zbog toga kako se SSSR,
ali druge zemlje Varšavskog ugovora,
postavljaju prema situaciji u Čehoslovačkoj.
Očekivao je da telefon prisluškuju.
I jesu.
Danski obavještajci čuli su njegov razgovor sa ženom.
Tad je jedan naš tehničar potrčao hodnikom,
došao do šefa operacija Danske obavještajne službe
pokucao na vrata i rekao: „Šefe, ovo morate čuti.”
Tad sam bio zamjenik šefa
Danske policijske obavještajne službe i Odjela sigurnosti.
U tom svojstvu bio sam šef operacija.
Nisam znao ruski pa nisam odmah shvatio,
ali pročitao sam prijevod.
Brzo smo doznali da je on KGB-ovac
te da radi kao potpora agentima-ilegalcima.
Zato je bio i bliskoj vezi s danskim svećenicima, danskom policijom
i imao pristup registrima zaposlenika kako bi locirao „prinove”
za ilegalnu mrežu sovjetskih obavještajaca.
To nam je puno reklo o njemu.
Bio je vrlo inteligentan, srdačan,
otvoren, sjajno je govorio druge jezike i bio dobro obrazovan.
Bio je šarmantan.
Kad smo zaključili da bi on mogao biti meta,
da ga možemo regrutirati,
imao sam njegovu sliku u ladici i znao sam da je on čovjek za nas.
Ali znali smo da to ne možemo učiniti sami
pa smo se zato obratili Britanskoj obavještajnoj službi.
Poslije nešto priprema
Britanci su povukli potez i stupili u vezu s Gordijevskim.
Britanska obavještajna služba je, svakako od sredine hladnog rata,
bila je podijeljena na nekoliko organizacija.
MI5 bavio se prijetnjama unutar same Velike Britanije.
Ogranak koji je radio u inozemstvu, preko veleposlanstava,
tražeći strane državljane koji bi radili za obavještajnu službu,
bio je MI6, Tajna obavještajna služba.
Bio je energičan igrač badmintona i igrao rano ujutro.
Šef britanske podružnice također je igrao badminton.
Imao je veliku prednost jer su ga u cijelom Kopenhagenu poznavali
kao šefa Britanske obavještajne službe ondje.
Bila je to velika prednost
jer je Gordijevski znao s kim razgovara.
Stupili su u kontakt sa mnom
rano ujutro na terenu za badminton.
Teren je bio slobodan samo od sedam do osam ujutro.
Bilo je dovoljno uspostaviti kontakt očima s Gordijevskim u prolazu
i reći: „Biste li htjeli razgovarati?”
Gordijevski je odgovorio: „To bi bilo vrlo dobro.”
U početku su bili sumnjičavi.
Budući da sam obavještajac, časnik KGB-a, jesam li iskren?
Otvoreno su razgovarali i pitali ga:
„Želimo da radite za nas. Pristajete?”
Gordijevski je rekao: „Pristajem.”
Naravno, bio je nervozan.
Svaki je agent nervozan.
Svaki agent živio je u strahu da će ga razotkriti.
Bojiš se dok radiš.
Bojiš se kad završiš.
To je dio te igre.
Mi smo bili u pozadini, pomagali smo,
ali sve se radilo vrlo tajno.
Opasno je već ako dvoje zna za to.
Ako zna desetero, vrlo je opasno.
Kad si prijatelj s glavnim KGB-ovcem u Danskoj
dobro je što možeš otići šefu u ured,
pogledati dokumente na njegovom stolu
i naći ono što trebaš.
Među informacijama koje bi Gordijevski mogao pribaviti
bila bi imena Britanaca i Amerikanaca koji rade za Ruse.
A kao KGB-ovac koji radi u inozemstvu,
Gordijevski bi bio zadužen za regrutiranje novih špijuna.
Katkad bi se nalazili u sigurnim stanovima.
A katkad, ovisno o situaciji,
letimični kontakt usred Kopenhagena,
gdje bi nešto što bi nosio predao nekom agentu
doslovno nasred ulice.
Znao je imena nekoliko agenata u Norveškoj, Švedskoj i UK-u.
Dao im je 200 imena.
Godine 1978. Gordijevskog su pozvali u Moskvu.
Završilo je njegovo vrijeme u Kopenhagenu.
Velika prednost povratka Gordijevskog u Moskvu
bila je tome što je treći odjel KGB-a za inozemstvo
uključivao Britaniju i Skandinaviju.
Tako da je samo Gordijevski mogao upotrijebiti te godine u Moskvi,
prijeći sa Skandinavije na Britaniju i,
na veliko iznenađenje i oduševljenje MI6-a, Britanske obavještajne službe,
dobiti premještaj u Britaniju.
1980-ih godina radio sam za M. Thatcher
kao privatni tajnik za vanjske poslove i obranu,
savjetnik za ta pitanja.
Ona je bolje od mene znala da sve dolazi iz jednog izvora.
Ali nije mu znala ime. Nije ga ni morala znati.
Mi smo Gordijevskom davali informacije
koje je mogao slati u SSSR
kako bi im dokazao da je vrlo aktivan i učinkovit špijun u Londonu.
Tad je Margaret Thatcher bila žestoka protivnica SSSR-a
i tad su Margaret Thatcher počeli zvati Željezna Dama.
Predsjednik Reagan govorio je o „zlom carstvu”.
U svojim raspravama o nuklearnom moratoriju
molio bih vas da se oduprete iskušenju
da se postavite iznad svega toga i obje strane proglasite jednako krivima
te ignorirate povijesne činjenice i agresivne impulse zlog carstva
i utrku u naoružanju nazovete nesporazumom
te se tako distancirate od borbe pravde i nepravde, dobra i zla.
Za njega su Rusi bili veliki negativci i otvoreno je govorio o tome,
svakako u početku svog mandata, objašnjavajući koliko su Rusi zli.
Leonid Brežnjev, vođa Sovjetskog Saveza,
i Juri Andropov, šef KGB-a,
bili su uvjereni da dolaskom Reagana na vlast
postoji prava, velika opasnost
da će Zapad ubrzo izazvati nuklearni rat.
Političari su tražili dogovor o modernizaciji vojnih snaga
tako što su u državama NATO-a u Zapadnoj Europi
postavili više od 500 novih nuklearnih projektila.
U svom uredu KGB-a u Londonu Gordijevski je viđao telegrame
koje su iz centra u Moskvi slali diljem svijeta.
U tim telegramima govorili su da je vježba NATO-a
zapravo kamuflaža
za ono što su mislili da je priprema prvog napada na SSSR.
Bila je to vježba NATO-a Able Archer u studenome 1983. g.
Ne smijemo popustiti oprez jer vojni stroj Varšavskog ugovora
i dalje neobuzdano raste.
Verzija Able Archera iz 1983. bila je Vježba zapovjednog centra,
u kojoj razni ljudi glume uloge premijera
i viših političkih vođa.
To dodatno pojačalo Brežnjevljevu paranoju.
Zašto bi premijerka imala ratne igre
u kojima simulira nuklearni rat s SSSR-om?
Ako misle da se sprema rat, možda oni napadnu prvi
i oni započnu rat koji zapravo nitko nije htio.
Kad nam je postalo jasno koliko se Sovjeti boje,
zaključili smo da bismo trebali odustati
jer bi Sovjeti tako zbilja mogli biti uvjereni da ih napadamo.
Pomoglo nam je što nam je Gordijevski rekao koliko se boje.
Gordijevski je vrlo dobro učinio
što je Zapad uvjerio da njihova retorika,
Reaganovi govori o zlom carstvu,
loše prihvaćena na Istoku.
Njegova je vrijednost, uz ostalo, bila i u tome
što je Britance i Amerikance naveo da ublaže retoriku
i prestanu Ruse prikazivati kao zao narod.
To je bila vrlo važna informacija
i najvažniji doprinos Gordijevskog Zapadu.
Zahvaljujući svojoj inteligenciji i sposobnostima
mogao je pružiti taj širi kontekst.
Bio je neprocjenjivo važan.
Margaret Thatcher ne bi mogla slučajno spomenuti Gordijevskog
jer mu nikad nije znala ime.
Ali poznavala je Olega Gordijevskog.
Nema nikakve sumnje da ga je smatrala junakom.
Kako je Oleg rekao: „Ja sam Bond, James Bond.”
Gordijevski je postao šef ruskih špijuna u Londonu.
Možete lako zamisliti kako su u MI6-u pili pjenušac
jer je njihov najbolji špijun postao šef KGB-a u Londonu.
Prenošenje informacija izravnim odnosom najosjetljiviji je dio.
Često mogu podijeliti i izvorni materijal.
Materijal Gordijevskog dijelili su s drugima,
ali ne i njegov identitet.
Svejedno, CIA,
obavještajna agencija, htjela je znati što se događa.
Postalo je jasno da Britanci imaju
sovjetski izvor informacija na vrlo dobrom položaju.
Šef Odjela za jugoistok Uprave za operacije
koja se bavi špijunažom protiv SSSR-a i njihovih saveznika
zadužio je nekog
da dozna koga to Britanci imaju.
Ključni čovjek koji je radio na tome
da dozna tko je taj izvor bio je Aldrich Ames.
Gordijevski nije znao da je agent CIA-e, Rick Ames,
ušao u rezidenciju KGB-a u Washingtonu
i počeo nuditi informacije.
Aldrich Ames bio je manje važan operativac Uprave za operacije.
Cijelu je karijeru proveo radeći protiv Sovjeta.
Ali nije bio osobito uspješan i počeo je špijunirati za Sovjete.
Ne iz ideoloških razloga.
Htio je novac za sebe i, što je bilo važnije,
kako bi održavao stil života na koji je navikla njegova žena.
Počeo je špijunirati za Sovjete.
To ga je jako iznenadilo.
To što je jednostavno dobivao informacije, a u nekim slučajevima i dokaze,
da šest ili više KGB-ovaca radi za MI6 ili CIA-u.
G. AMES, POTVRĐUJEMO DA JE IZNOS
OD 1 535 077,28 DOLARA UPLAĆEN NA VAŠ OSOBNI RAČUN.
U svojoj prvoj tranši informacija koje je isporučio KGB-u u Washingtonu
odao je identitet 10 ili 11 sovjetskih agenata koji su radili za CIA-u.
Znao sam da će im prije ili poslije, možda ne baš odmah,
ali da će im svakako suditi.
Te da će neke sigurno i pogubiti.
On je KGB-u rekao
i sve što CIA zna o tajnom, vrlo povjerljivom izvoru koji ima MI6.
Amerikanci su znali za neke od tih materijala, ali ne i odakle im.
Ali gledajući porijeklo tih materijala,
gledajući tko im je imao pristup,
Aldrich Ames uspio je identificirati Olega Gordijevskog.
Što se tiče g. Gordijevskog,
SIS nam nije rekao tko je izvor.
Otkrili smo to. Ja sam to otkrio.
Povezao sam podatke i tako doznao tko im daje te informacije.
Prije tri dana uhitili su zaposlenika CIA-e Aldricha Amesa i njegovu ženu.
Učinili su veliku štetu našoj nacionalnoj sigurnosti.
Aldrich Ames najveći je izdajnik u povijesti CIA-e.
Odao je Gordijevskog.
Rekao je Rusima tko je on i ostalo je stvar povijesti.
Godine 1985. Olega Gordijevskog pozvali su natrag u Moskvu.
Rekli su mu da ga zovu na razgovor i brifinge
prije negoli službeno preuzme vodstvo operacija KGB-a u Britaniji.
Stigao je telegram.
„Za dva dana dođi u Moskvu na važne razgovore.”
To mi je bilo poznato.
Desetke ljudi pozvali su u Moskvu na važne razgovore i pogubili ih.
Razgovarao je s ljudima iz MI6-a i svi su se složili…
Ni u što ne mogu biti sigurni,
ali ako ode u Moskvu i sve je dobro, postat će rezident.
Imat će pristup svemu o operacijama KGB-a u Velikoj Britaniji.
S druge pak strane, ako je loše,
najvjerojatnije će ga ubiti ako ode.
Na kraju su odluku prepustili Gordijevskom.
Njemu su to prepustili, a on je odlučio riskirati
i otići u Moskvu da vidi što će se dogoditi.
Operacija Pimlico bila je brižno isplanirana,
a cilj joj je bila eksfiltracija, izvlačenje Gordijevskog iz SSSR-a
ako upadne u nevolju.
A Pimlico je bio organiziran tako da je svakog utorka u 19.30
netko iz podružnice MI6-a u Moskvi
pogledao u jednu pekarnicu na Kutuzovski prospektu.
Ako bi u njoj bio muškarac u sivim hlačama, sa sivim šeširom
i nosio plastičnu vrećicu iz Safewaya, to bi bio signal.
Na to bi trebali odgovoriti tako da zagrizu čokoladicu Kit Kat ili Mars.
Mislio sam da moram biti hrabar. Tako sam se osjećao.
Oleg mi je rekao:
„Osjetio sam da nešto nije u redu.” Dobro se sjećam te fraze.
Rekao je: „Opipao sam dlanove. Znojili su se.”
Po povratku u Moskvu
brzo je primijetio da nešto nije u redu.
Već na provjeri putovnice
KGB-ovac koji je ondje bio vidio je njegovo ime na putovnici
i odmah telefonski nekom javio da je Gordijevski stigao.
Inače bi po njega došao neki kolega iz KGB-a.
No nitko nije došao po njega.
To je bilo malo čudno.
Kad je stigao kući, vidio je sasvim jasan dokaz
da se događa nešto jako loše.
Njegova vrata imaju tri brave,
ali on i žena izgubili su ključ jedne
pa je uopće nisu upotrebljavali, a vidio je da je tad bila zaključana.
To je moglo značiti samo jedno.
Netko je prije bio u stanu.
Njegova prva pomisao bila je: „Ovo je djelo KGB-a.”
Postavili su prislušne aparate u moj stan, prisluškivali su mi telefon.
Vjerojatno su i u TV-u bili prislušni uređaji.
Stalno su me promatrali i slušali.
Izlika za moj povratak u Moskvu
bio je niz razgovora s nekim važnim ljudima.
No to se nije dogodilo.
Nije bilo nikakvih sastanaka ni razgovora.
I to je bilo malo sumnjivo.
Ništa se nije dogodilo u utorak i srijedu.
Cijeli je tjedan samo čekao.
KGB nije bio posve siguran da je Gordijevski britanski agent.
Da su to znali, uhitili bi ga na aerodromu.
Zatvorili bi ga.
Dobio bi montirani proces.
I slijedilo bi brzo pogubljenje.
Morao bi kleknuti i pucali bi mu u zatiljak.
Jednostavno.
Ali nisu to učinili.
To mi je pokazalo da sumnjaju, ali nemaju dokaze.
Čekao je da se nešto dogodi.
A onda se i dogodilo.
Obavijestio ga je Gruško, jedan od visokih funkcionara
i velika faca u KGB-u.
Rekao je: „Pođi sa mnom, moramo otići iz stožera
na sastanak o nekim strategijama koje razmatramo
za ubacivanje špijuna u britansku vladu.”
Došli su do do posebne dače KGB-a
koja je pripadala obavještajnoj službi.
U početku su glumili
da je to zbilja razgovor o nečem određenom.
Ali tad su mi ubacili drogu u piće.
Tad je počelo ispitivanje.
Moja osobnost naglo se promijenila.
Izgubio sam kontrolu, prestao govoriti.
Čudno sam razmišljao.
To je trajalo sigurno pet sati.
Bio sam u takvom stanju dok su me ispitivali.
Nešto su znali, ali ne dovoljno da bi mi odmah sudili.
Očajnički su tražili još dokaza.
Bio sam jako zabrinut. Dva, tri dana poslije,
kad sam se počeo prisjećati cijelog tog ispitivanja,
shvatio sam da sam pod velikom sumnjom
i da mi je život
u velikoj opasnosti.
Bio sam gotov kad sam počeo razmišljati što ću.
Da li da samo čekam pravo ispitivanje,
možda mučenje, ili da pokušam pobjeći.
Odlučio sam se na bijeg,
znajući da je to vrlo rizično i da su mi šanse vrlo male.
Shvatio je da mu je jedina nada da aktivira Pimlico,
aktivira plan eksfiltracije
i pobjegne iz SSSR-a uz pomoć britanskih prijatelja.
KUTUZOVSKI PROSPEKT, SSSR UTORAK, 19.30
Oleg je vidio tog čovjeka, ali zapitao se je li on vidio njega.
Agent MI6-a zavukao je ruku u džep, izvukao čokoladicu Mars,
iako neki kažu da je to bio Kit Kat, i zagrizao je.
Oleg je znao da su ga primijetili.
I tako je počela priča najvećeg bijega u povijesti Britanske obavještajne službe.
U britanskom veleposlanstvu znali su
da Gordijevski želi pobjeći i da Rusi znaju što on radi.
Nitko koga je nadzirao KGB
dotad nije uspio pobjeći iz SSSR-a.
On i MI6 od početka su znali da će, ako aktiviraju taj plan,
imati vrlo male šanse.
Pimlico je važan i za Margaret Thatcher.
Premijerka ga je osobno morala odobriti.
Netko mi se obratio
i rekao da hitno mora stupiti u vetu s Margaret Thatcher.
Rekao sam da je ona u Škotskoj, a on je rekao: „O, Bože!”
Pitao sam: „Da je nazovem?”
Rekao je: „Ne, nikako! Zaboga!
Morate otići u Balmoral i razgovarati s njom u četiri oka.
I nikom ne recite što radite.”
Došao sam onamo.
Kraljičin asistent bio je zauzet razgovorom s asistentom kraljice majke
o vrlo ozbiljnoj temi,
a to je smije li kraljica pozajmiti video-uređaj kraljice majke.
Na kraju sam morao reći:
„Idem do nje, htio ti to ili ne.
Ući ću i naći je.”
Objasnio sam joj situaciju,
ona je odmah dala odobrenje i vratio sam se u London.
Još čekam da mi nadoknade trošak.
MOSKVA, SSSR 1985. GODINA
MI6 sakrio je plan u knjigu Shakespeareovih soneta.
Sve je bilo napisano tajnom tintom.
Kad papir umočite u vodu, pojavi se tekst i pojave se upute
kamo bi točno trebao otići.
MOSKVA
LENJINGRAD
Počeo sam razmišljati o ruti. I o putnim kartama.
I o tome kako ću se osloboditi KGB-a koji me prati.
Počeo sam razmišljati o tome kako da KGB-u pošaljem lažne signale.
Kad sam pošao na željeznički kolodvor da kupim karte nekoliko dana unaprijed
i putem se morao riješiti ljudi koji su me pratili,
bilo je uzbudljivo.
Puno je toga moglo poći po zlu pa je bio jako nervozan.
Zadnjih nekoliko dana proveo je sa svojom obitelji
i starim prijateljem Mihailom Ljubimovom.
Iznenada me nazvao i došao.
U ruci je držao otvorenu bocu votke.
Veliku bocu.
Pio je. Od nervoze.
„Znaš,” rekao je, „dogodilo se nešto strašno.
Pozvali su me u Moskvu i evo me.
Loše je. Moja je karijera završila.” Tako nekako.
Pokušao sam ga smiriti.
Drhtao je i bio u zbilja groznom stanju.
Nije mi palo na pamet
da bi mog prijatelja i suborca
mogli regrutirati Britanci.
Nimalo nisam sumnjao, iskreno.
Da sam sumnjao, ubio bih ga.
Pokušao sam se oprostiti, poljubio sam djecu.
Poljubio sam ženu i oprostio se od njih.
Ali nisam im mogao reći ništa više
jer žena nije znala za moju vezu s Britancima.
Nisam htio da ona nosi to teško breme znanja
i odgovornosti za ono što sam učinio.
To je razlog.
Jako volim svoju obitelj, djecu i ženu
pa mi je to bio strašan šok.
Da joj je rekao, nju bi mogli optužiti za izdaju.
Zato joj nije rekao.
Pošla je na odmor.
Nije imala razlog da vjeruje
kako je to išta drugo doli kratko međusobno rastajanje.
Zato ga je samo kratko poljubila u usta.
Te večeri kad sam morao poći
brzo sam izašao iz zgrade.
Bio sam pod jakim fizičkim nadzorom.
Iza mene su stalno bila dvojica agenata u autu.
Brzo sam potrčao preko ceste
i nestao u parku.
U parku su me stabla zaklonila od njih pa sam potrčao.
Nisu vidjeli da trčim pa sam ih se uspio riješiti.
Došao sam do kolodvora, ušao u vlak
i ostao u njemu cijelu noć.
U međuvremenu su dvojica agenata MI6-a, njihove žene i jedna beba
u dva različita auta pošli njemu ususret.
Paravan za to bio je jednostavan.
U um KGB-a usadili su razlog zbog čega bi žena,
koja je putovala s mužem iz MI6-a, trebala biti ondje s bebom.
Podrazumijevalo se da će ona biti ondje
te da će povesti i dijete.
Znajući da veleposlanstvo prisluškuju,
ona se stalno žalila na glavobolje i slično.
Zato je to bio razlog da odu liječniku
kojeg su poznavali u veleposlanstvu u Helsinkiju.
LENJINGRADSKI KOLODVOR, SSSR
Eksfiltracija je vrlo stresna.
To se i Gordijevskom dogodilo.
Izašao je iz vlaka u Lenjingradu i sjeo u autobus za Viborg,
posljednji grad u SSSR-u prije granice s Finskom.
Izašao je iz autobusa jedan kilometar od mjesta susreta.
Na tom putu prema granici
vrlo su me lako mogli uloviti.
Hodao je taj kilometar do mjesta na kojem će ga pokupiti.
Skrio se i čekao.
Bili smo nervozni. To je bilo vrlo rizično.
Može poći po zlu, netko može poginuti.
Moguć je prekid diplomatskih odnosa.
Svašta je bilo moguće.
Dok sam čekao da me pokupi britanski auto,
tisuće me komaraca izbolo
jer sam ležao u visokoj travi, a zrak je bio topao i vlažan.
Nekoliko sam sati čekao aute.
Bio sam sve nervozniji.
Dvije minute poslije auti su došli i ušao sam u prtljažnik.
U prtljažniku je našao ono što je očekivao.
Izotermički pokrivač.
I sedativ koji je progutao.
To je trajalo 80 sekunda i tad su krenuli.
Opasnost je ležala u nizu sigurnosnih provjera.
Graničari su okružili auto.
Imali su sve nužne dokumente i bili u diplomatskom autu.
Činilo se da sve ide po planu,
a onda su psi počeli njuškati oko auta.
Tad se dogodilo nešto nevjerojatno.
U povijesti špijunaže ne postoji ništa slično.
Brzo su morali nešto smisliti.
Žena jednog agenta MI6-a počela je ometati pse.
Pokušala ih je omesti čipsom s okusom luka i sira.
Ugasili su motor i čuo sam kako psi njuškaju.
Tako je privukla jednog psa, ali drugog psa čips nije zanimao.
Pošao je prema prtljažniku pa je prešla na plan B.
Tad su briljantne Britanke počele mijenjati pelene djetetu.
A djetetu su zbilja trebale nove pelene
pa je na starima ostao lijep smrad i bacila ih je na asfalt.
Psu se to gadilo kao što bi se i nama
pa se udaljio i auto ga više nije zanimao.
Došli su do posljednje točke.
Tip je pogledao putovnice. Dobro.
Prije negoli im ih je vratio, zazvonio je telefon.
Javio se i dugo razgovarao.
Svi u autu proživljavali su infarkt.
Ali nije bilo ništa. Vratio je putovnice.
Auto je krenuo.
Promijenili su glazbu u autu.
Pustili su finskog skladatelja Sibeliusa.
Njegovu skladbu „Finlandia”.
To je tipu kojeg su skrili u prtljažniku značilo
da su na sigurnom u Finskoj.
Shvatio sam da sam slobodan.
Pustili su Sibeliusa.
Bilo je to čudo.
U Finskoj su ih čekala dva auta.
U jednom su bili Britanci iz MI6-a.
U drugom dvojica agenata iz Danske obavještajne službe.
Dočekali su ih danski obavještajci, dali mu novu putovnicu,
ušao je u auto
i otišao u Finsku.
Odatle u Norvešku.
Iz Norveške je odletio natrag u London.
Nimalo ne žalim zbog onog što sam učinio,
iako sam morao pobjeći i živjeti u drugoj zemlji. Nimalo.
Za KBG je
bijeg Gordijevskog bio golemo poniženje.
Taj strašni bijeg Pimlico
bio je pustolovina, vrlo pustolovna operacija,
ali nije bio profesionalan.
Ne možeš agente izvoziti u prtljažniku.
To je glupost za svakog obavještajca.
Nisam izdao zemlju.
Nisam izdao narod SSSR-a, Ruse,
ljude koji su živjeli u SSSR-u.
Izdao sam režim
i sovjetski komunistički sustav koji je bio nelegitiman, pogrešan,
a u mnogim razdobljima povijesti čak i kriminalan.
Za Ruse je on, naravno, bio izdajnik.
Za nas je, naravno, bio junak.
A to regrutiranje Gordijevskog
i cijeli njegov slučaj
možda je i najbolja operacija
zapadnjačkih obavještajaca u vrijeme hladnog rata.
Odigrao je ključnu ulogu u okončanju hladnog rata
i uvođenje mnogo mirnijeg, odmjerenijeg odnosa
između Istoka i Zapada.
Poslije tog bijega upoznao je premijerku Margaret Thatcher.
Poslije je upoznao i predsjednika Reagana
jer su njegove informacije bile tako dragocjene.
Njegove informacije odigrale su ključnu ulogu
pri kraju hladnog rata.
Kad smo Olega Gordijevskog upoznali 1986. godine,
najvažnija mu je bila njegova obitelj.
Prvo što bi svako jutro pomislio
bilo je kako bi mogao dovesti svoju obitelj.
Napokon zajedno. Obitelj Gordijevskog u seoskom vrtu
na tajnoj lokaciji na jugu Engleske,
napokon slobodni od prijetnje KGB-a.
Oleg Gordijevski svoju je ženu Leilu
i kćeri Anu i Mariju zadnji put vidio prije šest godina.
Sretan sam i oduševljen.
To je golemo olakšanje i zadovoljstvo.
I...
Ali još katkad pomislim da samo sanjam.
Možda je ovo samo lijep san. Možda ću se probuditi.
-Nadam se da je istina. -Probudi se.
Nije san. Ovdje sam.
Hvala.
Oleg Gordijevski ima 83 godine.
Sad više nije jako aktivan.
Živi u Engleskoj i još je pod jakom zaštitom.
U odsutnosti su ga osudili na smrt
i živi s tom prijetnjom.
Ali ima to i dobru stranu
jer imam krasan osjećaj života u slobodi i demokraciji
i civilizaciji britanskog otočja.
Nema puno pustolovina, ali ima puno drugih dobrih stvari.
Sve u svemu, nije loše.
VRHUNSKI ŠPIJUNI
Prijevod titlova: Ivan Zorić