MOSZKVA, SZOVJETUNIÓ – 1985
Oleg Gordijevszkij, egy szovjet KGB-ügynök volt
az egyik legjobb kém, aki valaha a brit hírszerzésnek dolgozott.
Kész voltam vállalni a kockázatot Nagy-Britannia biztonsága érdekében.
Amikor megjött a távirat, azonnal tudtam, hogy mit jelent.
Súlyosan gyanakodtak rám. Nagy bajban voltam.
Azonnali kimenekítésre szorultam.
Az MI6 jelezte, hogy észlelték Gordijevszkij kimenekítési vészjelzését.
Válaszul egy csokoládét evő MI6-ügynöknek kellett elsétálnia mellette.
Miközben a szökésre készültem, minden rendkívül izgalmassá vált.
Nem is lehetett volna ennél nagyobb a tét.
Borzasztóan ideges voltam.
Azt mondogattam magamban, hogy: „Mintha egy filmbe csöppentem volna! Hűha!
Mintha egy film főszereplője lennék!”
A Pimlico művelet volt a történelem
legvakmerőbb és legbátrabb kísérlete egy ügynök kimentésére Moszkvából.
KÖZPONTI HÍRSZERZŐ ÜGYNÖKSÉG
BIZALMAS
A KÉMEK VILÁGA
PIMLICO MŰVELET
Kezdhetjük?
KOPPENHÁGA, DÁNIA – 1967
1967-ben Koppenhágába küldtek,
hogy én legyek az ottani KGB-állomás főnöke.
MIHAIL LJUBIMOV
A KGB EZREDESE, A SZOVJETUNIÓ HÍRSZERZÉSI ÉS BELBIZTONSÁGI HIVATALÁNAK ÜGYNÖKE
Korábban a KGB ezredese és hírszerzési ügynöke voltam. Egy kém.
De nem a dánok ellen dolgoztunk!
Elsősorban Amerika és a NATO volt a célpontunk.
SZOVJETUNIÓ
LENGYELORSZÁG
KELET-NÉMETORSZÁG
Nem szabad elfelejtenünk, hogy Dánia bizony kis ország,
ráadásul pont a hidegháború frontvonalában volt.
A kémek gyakorlatilag a háború legolcsóbb fegyverei.
Így idővel a legtöbb szocialista országnak meglettek a saját kémjei Dániában,
akik vagy a nagykövetségeken dolgoztak, vagy azoktól függetlenül.
OROSZ NAGYKÖVETSÉG
Akkoriban ismertem meg Gordijevszkijt, aki ott dolgozott.
Gordi volt az állomás főnökhelyettese, a jobbkezem,
a KGB-állomás második embere utánam.
Valójában Oleg Gordijevszkijt mindig is KGB-s emberek vették körbe.
A kezdetekben Homo szovjetikusz voltam,
tehát egy átlagos szovjet, aki már hozzászokott a hazudozáshoz,
aki családi körben máshogy beszélt, mint amikor a pártból kereste őt valaki.
Anyám nem volt a kommunista párt tagja.
Az ő hatása, az ő normalitása volt az,
ami megtanított megfelelően befogadni a szovjet élet hétköznapi realitását,
hogy azt a megfelelő módon éljem meg.
Alapvetően elítélte a KGB-t, mert apám is a KGB tagja volt,
és látta, hogy mi mindenre képesek.
A testvéremmel mi ketten nem ahhoz a KGB-hez csatlakoztunk,
ami a belföldi brutalitásáról volt híres, hanem a külügyi hírszerzési részlegükhöz,
egy elit szervezethez,
amelynek tagjai művelt, több nyelvet beszélő emberek voltak.
Hogy mi is volt a feladatunk?
Besúgókat kellett toboroznunk a társadalom tagjai közül a KGB számára.
És külföldön is pontosan ugyanez volt a dolgunk.
Akkoriban a prágai tavasz előtt jártunk.
A csehek felsorakoztak, hogy felfedezzék újdonsült szabadságukat.
Az elmúlt két hónapban, a szigorúan sztálinista Novotný bukása óta
szabadon vitatkozhattak a társadalmuk jövőbeli formájáról.
Alexander Dubček néhány hónappal korábban került hatalomra
az „emberi szocializmus” ígéretével.
Első intézkedései közé tartozott a cenzúra eltörlése,
illetve a többpárti demokrácia támogatása.
Azonban Moszkva nyomást gyakorolt rá a reformjai visszavonása érdekében,
és katonai lépéseket is előkészítettek.
Leonyid Brezsnyev szovjet vezető korábban még támogatta Dubčeket,
ám idővel tartani kezdett attól,
hogy a prágai reformok meggyengíthetik a keleti blokkot.
Még most is emlékszem, ahogy a KGB-s társainkkal vodkáztunk.
Arra fogadtunk egymás között,
hogy vajon az oroszok végül küldenek-e tankokat Prágába.
Emlékszem, Oleg és én arra fogadtunk,
hogy nem fognak tankokat küldeni.
Végül mindketten vesztettünk,
mert 1968-ban beküldték a tankokat.
PRÁGA, CSEHSZLOVÁKIA – 1968. AUGUSZTUS 20.
Szólítom a Csehszlovák Szocialista Köztársaság minden lakosát!
A mai napon a Szovjetunió hadserege átlépte
a Csehszlovák Szocialista Köztársaság határát.
Az ifjú Gordijevszkij a nagykövetségen értesült az invázióról.
Ez hatalmas csapás volt a…
Többé már nem hittem, hogy a kommunizmus képes lehet fejlődni.
Akkoriban úgy gondoltam, a kommunisták sosem változnak.
Elutasítottam ezt a merev, diktatórikus rendszert.
A bátor csehszlovák nép megpróbálta visszanyerni a szabadságát, a demokráciát.
Az elnyomó szovjet rezsim azonban végül megállította őket.
Attól a naptól kezdve többé nem támogattam a rezsimet.
Többé nem éreztem magam kommunistának.
Gondolati téren aznap lettem dezertőr.
Elhatárolódtam a KGB azon részétől, amely…
a tisztogatásokért és a munkatáborokért volt felelős.
A telefonhoz lépett, felhívta a feleségét,
és zokogni kezdett,
mert megelégelte azt, ahogy a Szovjetunió,
illetve a Varsói Szerződés tagországai a csehszlovák helyzetet kezelték.
Mindeközben abban bízott, hogy a telefonját lehallgatják.
És így is történt.
A dán hírszerzés lehallgatta a feleségével folytatott beszélgetését.
Ekkor az egyik technikus felpattant, és rohanni kezdett
a dán titkosszolgálat hírszerzési igazgatójához.
Bekopogott az ajtaján, és azt mondta: „Főnök, ezt hallania kell!”
Akkoriban vezetőhelyettes voltam
a dán katonai hírszerzésnél és a titkosszolgálatnál.
Én voltam a hírszerzési igazgató.
Nem beszéltem oroszul, ezért nem értettem azonnal a helyzetet,
de utána elolvastam az átiratot.
Elég gyorsan kiderítettük, hogy KGB-s volt,
egészen pontosan egy alvóügynök.
Szoros kapcsolatban volt az egyházzal, a rendőrséggel,
a bevándorlásiakkal, hogy új embereket találhasson
a szovjetek alvóügynök-hálózatához.
Ez sok mindent elárult róla.
Okos, intelligens, rendkívül barátságos,
nyitott, remek nyelvérzékű, művelt ember volt.
Egy elbűvölő fickó.
Végül arra jutottunk, hogy jó ügynök lehetne belőle.
Hogy be kéne szerveznünk.
A fiókomban tartottam a fényképét. Tudtam, hogy ő lesz a mi emberünk.
De tisztában voltunk vele, hogy ez egyedül nem sikerülhet,
ezért a brit hírszerzés segítségét kértük.
A megfelelő előkészületek után
a britek végül felkeresték Gordijevszkijt.
A brit hírszerzés a hidegháború közepe és vége felé
számos különböző szervezetből állt.
Az MI5, a nemzetbiztonság felelt az országon belüli fenyegetésekért.
Külföldön azonban, a nagykövetségeken keresztül
az MI6, a titkosszolgálat feladata volt a külföldi ügynökök toborzása.
Gordijevszkij aktív tollaslabdázó volt, és akkoriban mindig kora reggel játszott.
A brit állomásfőnök is tollaslabdázott. És eléggé hatalmas…
Hatalmas előny volt, hogy egész Koppenhága tudta róla,
hogy ő a brit hírszerzés koppenhágai vezetője.
Ez óriási előnyt jelentett, hiszen Gordijevszkij azonnal tudta,
hogy kivel is beszél.
Igazából a helyzet úgy hozta,
hogy kora reggel kerestek fel egy tollaslabdapályán.
A pálya csak reggel 7:00 és 8:00 között volt szabad.
Elég volt szemkontaktust létesíteni, és elsétálni Gordijevszkij mellett,
majd megkérdezni tőle, hogy szeretne-e beszélgetni.
Erre Gordijevszkij azt felelte, hogy az remek lenne.
Az elején megvoltak a kételyeik.
Hírszerző, KGB-ügynök voltam, szóval vajon megbízhatnak bennem?
Nyíltan rátértek a tárgyra. Megkérdezték, hogy akar-e nekik dolgozni.
Gordijevszkij azt felelte, hogy igen.
Természetesen nyugtalan volt. Minden ügynök aggódni szokott.
Mindannyiuk feje felett ott lebeg a lebukástól való rettegés.
Félelemben élnek a bevetések közben, illetve azok végezte után is.
Ez is a szakma velejárója.
Mögötte álltunk, fedeztük és támogattuk őt,
de maximálisan titokban tartottuk a dolgot.
Ha ketten tudnak róla, az veszélyes, ha tízen, akkor még veszélyesebb.
Az a jó abban, ha az ember a dániai KGB-állomásfőnök barátja,
hogy nyugodtan bemehet a főnöke irodájába,
és átkutathatja az asztalán lévő papírokat,
hogy bizalmas információkat találjon.
Gordijevszkij valószínűleg információt biztosított
azokról a brit és amerikai polgárokról, akik orosz informátorok voltak.
Külföldön dolgozó KGB-ügynökként
az lehetett a feladata, hogy külföldieket szervezzen be.
Néha menedékházakban találkoztak.
A helyzettől függően azonban néha
Koppenhága kellős közepén kellett összefutnia valakivel.
Ilyenkor csak odanyújtott valamit annak,
aki szembejött vele az utca közepén, és ennyi volt az egész.
Több norvégiai, svédországi és angliai ügynök nevét is ismerte.
Megközelítőleg 200 nevet adott át.
ILJA KOZLOV
1978-ban Gordijevszkijt visszarendelték Moszkvába.
Véget ért a koppenhágai megbízása.
MOSZKVA, SZOVJETUNIÓ – 1978
Hatalmas jelentősége volt Gordijevszkij moszkvai visszarendelésének,
hiszen a KGB hírszerzési hivatalán belül
Nagy-Britannia és Skandinávia ugyanazon osztályhoz tartozott.
Szóval egyedül Gordijevszkij lehetett képes felhasználni Moszkvában
a skandináv tapasztalatát arra, hogy kirendeljék a brit állomásra.
Az MI6 és a brit hírszerzés legnagyobb meglepetésére és örömére,
végül áthelyezték őt Angliába.
Az 1980-as években én voltam Margaret Thatcher
személyi titkára külügyi és védelmi ügyekben.
A külügyi és védelmi tanácsadója.
Ő minden bizonnyal jobban tudta nálam, hogy egyetlen forrással dolgoztunk.
De nem tudta az ügynök nevét, mivel nem kellett tudnia.
Az ügynökségeink információkkal látták el Gordijevszkijt,
amelyeket átadhatott a Szovjetuniónak,
hogy meggyőzze őket, milyen aktív és hatékony kém ő Londonban.
Akkoriban Margaret Thatcher rendkívül szovjetellenes volt.
Ebben az időszakban hívták „Vasladynek”.
Ekkortájt emlegette gyakran Reagan elnök a „gonosz birodalmat”.
A nukleáris fegyverkezés befagyasztásával kapcsolatban pedig
óvakodjanak a kevélység kísértésétől, illetve annak naivitásától,
hogy Önök mindezek felett állnak… Hogy mindkét oldal egyaránt hibás,
így figyelmen kívül hagyva a történelmet és egy gonosz birodalom agresszióját…
Hogy a fegyverkezési verseny csupán csak félreértés,
így hárítva a választás felelősségét a jó és a gonosz küzdelmében.
Reagan rosszfiúknak tartotta az oroszokat, és erőteljesen bírálta őket,
különösen az elnöki tisztsége elején. Alaposan kihangsúlyozta a gonoszságukat.
Leonyid Brezsnyev, a Szovjetunió vezetője,
illetve Jurij Andropov, a KGB feje,
meg voltak győződve, hogy a Reagan-kormány miatt
valós, komoly esély van arra, hogy a közeljövőben
a Nyugat atomháborút indítson.
A politikusok megegyezésre törekedtek a haderejük modernizálásával kapcsolatban,
így közel 500 amerikai nukleáris töltetet telepítettek a nyugati NATO-államokba.
A londoni KGB-állomáson
Gordijevszkij látta a táviratokat
és a figyelmeztetéseket, amiket Moszkvából küldtek mindenfelé,
amelyek szerint a NATO hadgyakorlata
igazából csak a Szovjetunióra mért
megelőző csapáshoz szükséges mozgósítás álcája akar lenni.
Ez volt a NATO Able Archer hadgyakorlata 1983 novemberében.
Meg kell őriznünk az éberségünket, hiszen a Varsói Szerződés hadigépezete
ebben a pillanatban is töretlenül erősödik.
1983-ban az Able Archer egy törzsvezetési gyakorlat volt,
ahol a miniszterelnök és magas rangú politikusok is megjelentek.
Ez még jobban felerősítette Brezsnyev paranoiáját.
Mit keresne egy miniszterelnök egy hadgyakorlaton,
amin valamiféle atomháborút szimulálnak a Szovjetunióval?
Ha a szovjetek háborútól tartanak, megelőző csapást mérhetnek,
így kirobbantva egy olyan háborút, amire senki sem vágyott.
Amikor a szovjet rettegés mértéke világossá vált számunkra,
úgy döntöttünk, más utat kell választanunk,
különben a végén még elhiszik, hogy tényleg meg akarjuk támadni őket.
Gordijevszkij információja hasznos volt, hiszen tudomást szereztünk a félelmükről.
Gordijevszkij meg tudta győzni a Nyugatot, hogy a konfrontációs politikájukat
és Reagan gonosz birodalmas beszédeit valójában félreértelmezi a Kelet.
Az átadott információk legnagyobb értéke az volt, hogy rá tudta venni velük
a briteket és az amerikaiakat, hogy tompítsanak a hangnemükön,
hogy ne állítsák be gonoszoknak az oroszokat.
Ez döbbenetes információ volt,
és valószínűleg ez volt a legértékesebb, amit Gordijevszkij a Nyugatnak adhatott.
Az intelligenciája és a képességei révén
átfogó képet kaphattunk a szovjetekről.
Felbecsülhetetlen volt számunkra.
Oleg Gordijevszkij neve sosem csúszhatott ki Thatcher szájából,
hiszen nem tudta, hogy hívják.
De tudta, hogy kicsoda ő.
Hősként tekintett rá, ez nem is kérdés.
Ahogy Oleg is mondta: „A nevem Bond, James Bond.”
Gordijevszkij lett a londoni állomásfőnöki pozíció várományosa.
Az MI6-nél bizonyára pezsgőt bontottak,
amikor meghallották, hogy az ügynökük hamarosan a KGB londoni vezetője lesz.
A személyes adatok megosztása a hírszerzés legérzékenyebb része.
A megszerzett anyagokat gyakran szokás megosztani.
Gordijevszkij tudását megosztották az USA-val,
a személyazonosságát azonban nem.
Ettől függetlenül a CIA,
mivel ők egy hírszerző szolgálat, tudni akarták, hogy mi a helyzet.
Egy idő után világossá vált, hogy a britek
egy rendkívül jó pozícióban lévő szovjet forrással rendelkeznek.
Ezt követően a Hírszerzési Igazgatóság SZKE-részlegének vezetője,
amely részleg a Szovjetunió és a szövetségesei ellen dolgozott,
ráállított valakit a brit forrás személyazonosságának kiderítésére.
A projekt egyik kulcsfiguráját,
a szovjet forrás után kutató ügynököt Aldrich Amesnek hívták.
Gordijevszkij azonban nem tudhatta, hogy Rick Ames CIA-ügynök ezt megelőzően
már besétált a washingtoni KGB-állomásra,
és felajánlotta magát informátornak.
Aldrich Ames középszintű CIA-ügynök volt a Hírszerzési Igazgatóságnál.
Egész életében a szovjetek ellen dolgozott.
De őszintén szólva nem volt nagyágyú. Kémkedni kezdett a szovjeteknek.
Nem ideológiai meggyőződésből.
Csupán pénzre vágyott, nem kizárólag magának,
hanem a feleségének is, aki szerette a drága dolgokat.
Így kémkedni kezdett a Szovjetuniónak.
Rendesen lehidaltak tőle, az biztos.
Hogy egyszerűen átadtam az információt, vagy néhány esetben a bizonyítékot arról,
hogy több mint féltucatnyi KGB-ügynök az MI6-nek vagy a CIA-nek dolgozik.
MR. AMES, EZENNEL MEGERŐSÍTJÜK,
HOGY EGY 1 535 077,28 DOLLÁROS ÁTUTALÁST HAJTOTTUNK VÉGRE AZ ÖN MAGÁNSZÁMLÁJÁRA.
SOK SIKERT KÍVÁNUNK, V. C.
A washingtoni KGB-nek átadott első adag bizalmas információval
10-11 szovjet CIA-ügynök személyazonosságát fedte fel.
Tudtam, hogy idővel, talán nem azonnal,
de előbb-utóbb elfogják majd őket.
Hogy néhányukat bizonyára kivégzik.
Mindent elárult a KGB-nek,
amit a CIA az MI6 titkos, beépített forrásáról tudott.
Az amerikaiak nem ismerték a forrást, csak az anyagok egy részét.
A megkapott anyagok forrása alapján, a hozzáférési jogosultságok ellenőrzésével
Aldrich Amesnek sikerült azonosítania Gordijevszkijt.
Mr. Gordijevszkij esetében
az MI6 nem fedte fel a forrást.
Mi derítettük ki. Sőt, valójában én.
Megvizsgáltam bizonyos anyagokat, és azok alapján sikerült kiderítenünk.
KGB – SZOVJETUNIÓ
Három nappal ezelőtt letartóztattuk Aldrich Ames CIA-ügynököt
és a feleségét kémkedésért.
Súlyos nemzetbiztonsági károkat okoztak.
Aldrich Ames a CIA történetének legnagyobb károkat okozó árulója.
Felfedte Gordijevszkij nevét,
átadta őt az oroszoknak, a többi pedig már történelem.
LONDON, NAGY-BRITANNIA – 1985
1985-ben Oleg Gordijevszkijt visszarendelték Moszkvába,
hogy fontos megbeszéléseken és eligazításokon vegyen részt,
mielőtt hivatalosan is elfoglalná a brit KGB-állomásfőnöki pozíciót.
Amikor megjött a távirat,
hogy fontos megbeszélések miatt két nap múlva Moszkvában kell lennem,
azonnal tudtam, mit jelent.
Rengeteg embert hívtak már így Moszkvába, ahol aztán lelőtték őket.
Beszélt az MI6-es összekötőivel, és egyetértettek, hogy…
Az ember semmiben sem lehet biztos,
de ha visszamegy, és minden jól alakul, akkor állomásfőnök lesz belőle.
Teljes hozzáférést kapna az összes nagy-britanniai KGB-művelethez.
Azonban ha gyanakodnak rá, ő pedig visszamegy, az az életébe kerülne.
Végül Gordijevszkijre bízták a döntést.
Neki kellett döntenie, ő pedig vállalta,
hogy visszamegy Moszkvába, és majd lesz, ami lesz.
A brit összekötők által megtervezett Pimlico művelet célja az volt,
hogy kimenekítsék Gordijevszkijt a Szovjetunióból,
ha ott bajba kerülne.
A Pimlico lényege az volt, hogy minden kedden 19:30-kor
a moszkvai MI6-állomás egyik ügynöke
ellátogat egy bizonyos…
Egy pékséghez a Kutuzovszkij sugárúton.
És ha lát ott egy férfit szürke nadrágban és kalapban,
akinél egy safewayes zacskó van,
az lesz a jel.
Erre válaszul az ügynöknek meg kell ennie
egy Kit Kat vagy egy Mars csokoládét.
Úgy gondoltam, bátornak kell lennem. Ezt éreztem.
Oleg azt mondta,
hogy érezte, hogy valami nincs rendben. Világosan emlékszem, hogyan fogalmazott.
Azt mondta: „Érzem, hogy izzad a tenyerem. Csurom víz vagyok.”
MOSZKVA, SZOVJETUNIÓ
Miután visszatért Moszkvába, elég gyorsan feltűnt neki,
hogy valami nincs rendben.
Először is, az útlevél-ellenőrzés során a KGB-s határőr felfigyelt a nevére,
majd telefonon értesített valakit, hogy Gordijevszkij megérkezett.
Általában valamelyik KGB-s kollégája hozta el mindig a reptérről autóval.
De amikor megérkezett, sehol senki.
Ez egy kicsit furcsa volt.
Miután hazaért, egyértelmű bizonyítékra bukkant,
hogy valami nem stimmel. A lakása ajtaján három zár volt,
de a feleségével elvesztették az egyik kulcsát,
ezért azt a zárat sosem használták, akkor azonban mégis be volt zárva.
Ami csak egy dolgot jelenthetett. Valaki járt odabenn.
Az volt az első gondolata, hogy ez biztos a KGB műve.
A lakásom be volt poloskázva, a telefonomat lehallgatták,
és valószínűleg még kamerákat is szereltek be.
Szóval végig figyeltek és hallgattak.
Azzal az ürüggyel rendeltek vissza,
hogy fontos emberekkel kell találkoznom,
ami aztán nem valósult meg.
Semmi megbeszélés, semmi eligazítás, semmi.
És ott volt a többi gyanús apróság…
Eseménytelenül telt a kedd és a szerda. Egész héten csak várt, de semmi.
A KGB nem tudta biztosan, hogy Gordijevszkij a britek ügynöke lett.
Ha tudták volna,
már a reptéren letartóztatják.
Börtönbe zárták volna, majd hamis tárgyalást rendeznek.
Aztán mehetett volna a kivégzőhelyre.
Letérdeltették volna, majd tarkón lövik.
Ilyen egyszerű.
De nem így történt, ami számomra azt mutatja,
hogy ugyan gyanakodtak, de nem volt bizonyítékuk.
Ő meg közben várta, hogy lesújtson a kalapács.
Aztán végre történt valami.
Felkereste őt Grusko, a főigazgatóság egyik vezetőhelyettese,
a KGB egyik nagykutyája.
Azt mondta, tartson vele, hogy a hivatalon kívül beszélhessenek,
mert meg kell vitatniuk néhány stratégiai javaslatot,
amelyek révén beépülhetnének a brit kormányba.
Elvittek egy házhoz.
Egy speciális KGB-épülethez, amely…
Amely a hírszerzési főigazgatóság központján kívül volt.
Az elején úgy tettek, mintha mindez csupán
valami hétköznapi megbeszélés lenne.
De aztán gyógyszert kevertek az italomba.
Nem sokkal utána pedig kihallgattak.
A személyiségem azonnal, mélyen megváltozott.
Elvesztettem az irányítást. Elhallgattam.
Furcsák voltak a gondolataim.
Ez az állapot legalább öt órán át tartott.
Ilyen állapotban voltam, miközben kihallgattak.
Tudtak valamit, de nem eleget, hogy bíróság elé állítsanak.
Kétségbeesetten próbáltak bizonyítékra bukkanni.
Borzasztóan aggódtam. Két-három nappal később,
amikor végre fel tudtam idézni a kihallgatáson történteket,
ráébredtem, milyen súlyosan gyanakodtak rám,
és hogy az életem
hatalmas veszélyben volt.
Tanácstalan voltam.
Nem tudtam, mihez kezdjek. Várjam meg a hivatalos kihallgatást,
ahol megkínozhatnak, vagy próbáljak megszökni?
A szökés mellett döntöttem.
Tudtam, hogy ez óriási kockázattal jár, és hogy nem túl jók az esélyeim.
Rájött, hogy a Pimlico az egyetlen esélye.
Aktiválnia kellett a kimenekítési tervet, hogy a brit barátai megszöktethessék.
KUTUZOVSZKIJ SUGÁRÚT, SZOVJETUNIÓ KEDD – 19:30
Oleg látta a kérdéses személyt, de nem tudta, vajon ő észrevette-e őt.
Az MI6-ügynök benyúlt a zsebébe, előhúzott egy Mars csokoládét,
ami egyesek szerint Kit Kat volt, majd elkezdte enni.
Oleg ebből tudta, hogy vették a jelzést.
Így kezdődött el a brit hírszerzés legnagyobb mentőakciója.
A brit nagykövetségen már tudták,
hogy Gordijevszkij el akar menni, és hogy az oroszok a nyomában vannak.
Korábban még senkit sem sikerült megszöktetni a Szovjetunióból,
aki a KGB megfigyelése alatt állt.
Szóval Gordijevszkij és az MI6 jól tudták, hogy ha aktiválniuk kell a tervet,
nem túlságosan jók az esélyeik.
A Pimlico olyannyira fontos művelet volt, hogy Margaret Thatcher miniszterelnöknek
személyesen kellett jóváhagynia azt.
Azt az utasítást kaptam valakitől,
hogy mindenképpen értesítenünk kell Margaret Thatchert.
Amikor elmondtam, hogy épp Skóciában van, az illető azt felelte: „Úristen!”
Megkérdeztem, hogy felhívjam-e.
Azt felelte: „Egek, még mit ne!
Személyesen kell tájékoztatnia a balmorali kastélyban.
Ne szóljon senkinek, hogy miért megy!”
BALMORALI KASTÉLY, SKÓCIA
Megérkeztem.
A királynő segédje éppen az anyakirályné segédjével telefonált.
Rendkívül fontos témáról beszélgettek.
Hogy a királynő kölcsönkérheti-e az anyakirályné videómagnóját.
Végül azt kellett mondanom, hogy: „Ha tetszik, ha nem, be fogok menni.
Jól van, megyek, és megkeresem a miniszterelnököt.”
Elmagyaráztam neki a helyzetet.
Azonnal jóváhagyta a tervet, én pedig visszautaztam Londonba.
Azóta is várom a költségeim megtérítését.
MOSZKVA, SZOVJETUNIÓ – 1985
Az MI6 egy Shakespeare-kötetben rejtette el a terv másolatát.
Titkos tintát használtak a papíron,
amin víz hatására megjelennek a terv pontos részletei,
hogy hová is kellene mennie.
MOSZKVA
LENINGRÁD
VIBORG
Elkezdtem gondolkozni az útvonalon és a jegyeken.
Próbáltam kitalálni, hogyan rázhatnám le a KGB-s megfigyelőket.
Hamis jelzésekkel akartam előrukkolni, hogy félrevezethessem a KGB-t.
Amikor úton voltam a vasútállomásra,
hogy pár nappal előre megvegyem a vonatjegyemet,
le kellett ráznom a megfigyelőket,
ami izgalmas volt.
Rengeteg buktatója volt a tervnek, szóval Gordijevszkij elég feszült volt.
Az utolsó napokat a családjával töltötte.
A régi barátját, Mihail Ljubimovot is meglátogatta.
Hirtelen felhívott, aztán beugrott hozzám.
Egy megbontott üveg vodkával állított be.
Egy jó nagy üveggel. Egyre csak ivott, ideges volt.
Azt mondta: „Borzasztó dolog történt.
Visszarendeltek Moszkvába, ezért vagyok itt.
Rémes a helyzet. Lőttek a karrieremnek!” Valami ilyesmi.
Próbáltam megnyugtatni.
Reszketett, cudar állapotban volt.
Sosem gondoltam volna,
hogy egy barátomat, egy bajtársamat
képesek lesznek beszervezni a britek.
Én mondom, sosem gyanakodtam rá.
Máskülönben lelőttem volna.
El akartam búcsúzni. Megpusziltam a gyerekeket,
megcsókoltam a feleségemet, elköszöntem, és…
De nem mondhattam nekik többet,
mivel a feleségem nem tudott a brit összeköttetésemről.
Nem akartam, hogy ő viselje a tetteim súlyos terhét,
a felelősséget a cselekedeteimért. Ezért nem mondhattam többet.
Szeretem a családomat.
Imádom a gyerekeimet és a feleségemet, ezért mindez sokkoló volt.
Ha elmondja a feleségének, akkor hazaárulásért elítélhették volna őt.
Így hát nem tette.
A felesége kirándulni indult.
Nem volt oka azt feltételezni, hogy hamarosan ne látnák újra egymást.
Ezért csak egy szokásos, rövid szájrapuszival köszönt el tőle.
Aznap este, amikor indulnom kellett,
gyorsan kisurrantam az épületből.
Szigorú megfigyelés alatt álltam. Követtek.
Két ügynök, két autó követett mindenhova.
Gyorsan, gyakorlatilag futva keltem át az út túloldalára,
majd felszívódtam egy parkban.
A parkban eltakartak a fák, ezért rohanni kezdtem.
A megfigyelők nem láttak.
Sikerült leráznom őket.
Elértem a vasútállomásra, felszálltam egy vonatra,
és egész éjszaka utaztam.
Közben elindult két MI6-ügynök a feleségeikkel és egy kisbabával együtt,
két külön autóval, hogy találkozzanak vele.
A fedősztori elég egyszerű volt.
El kellett hitetniük a KGB-vel, hogy az egyik feleségnek jó oka van rá,
hogy a kisbabával együtt az MI6-es férjével tartson az utazáson.
Az logikus volt, hogy ha a nő megy,
akkor nyilvánvalóan a kisbabát sem hagyják hátra.
Szóval tudván, hogy a nagykövetséget lehallgatták,
a nő folyamatosan fejfájásra, illetve egyebekre panaszkodott.
Az volt az ürügy az utazásra, hogy el akar menni egy orvoshoz
a helsinki nagykövetségre.
LENINGRÁDI PÁLYAUDVAR, SZOVJETUNIÓ
A kimenekítés rendkívüli stresszel jár. Ez Gordijevszkij esetében is igaz volt.
Leszállt a leningrádi pályaudvaron,
majd felpattant egy viborgi buszra.
Viborg az utolsó szovjet város a finn határ előtt.
Úgy egy kilométerre rakhatták le a találkozóhelytől.
Miközben a határ felé tartottam, hatalmas volt az esély a lebukásra.
Lesétálta az utolsó kilométert a találkozóhelyig.
Elbújt, és várni kezdett.
Nyugtalanok voltunk. A terv rendkívül kockázatos volt.
Ha rosszul sül el, emberek halnak meg,
de akár diplomáciai következményei is lehetnek.
Bármi előfordulhat.
Miközben a brit autóra vártam, hogy felvegyenek,
szúnyogok ezrei kínoztak
a magasra nőtt fűben, és borzasztó pára és hőség volt.
Órákon át vártam az autókra.
Egyre és egyre idegesebb lettem.
Két perccel később aztán megérkeztek, és beraktak a csomagtartóba.
A csomagtartóban megtalálta, amire számított.
Egy fémtakarót, amit magára rakhatott, és egy nyugtatót, amit gyorsan be is vett.
Nyolcvan másodperc alatt megvoltak.
De a valódi veszélyt a sorozatos ellenőrző pontok jelentették.
Határőrök vették körbe a kocsikat.
Megvoltak a szükséges papírok, és követségi autókkal utaztak.
Minden a terv szerint haladt,
amíg a keresőkutyák szimatolni nem kezdtek.
Ekkor valami egészen hihetetlen történt,
amihez foghatót nehezen találhatnánk a kémtörténelemben.
Gyorsan ki kellett találni valamit.
Az egyik ügynök felesége el akarta terelni a kutyák figyelmét,
vagy legalábbis megpróbálni. Hagymás-sajtos csipszet szórt ki a földre.
Leállították a motort.
Hallottam a kutyák szimatolását.
Az egyik kutya felfigyelt a csipszre, de a másikat nem érdekelte,
és az autó hátulja felé lépkedett, ezért eljött a B terv ideje.
Ekkor viszont a zseniális angol hölgyek nekiálltak pelenkát cserélni.
A babának tényleg pelenkát kellett cserélni,
így kéznél volt egy kis büdös maradvány, amit az egyik nő lehajított,
a kutya pedig elundorodott, ahogy bármelyikünk tenné,
és inkább arrébb ment. Nem érdekelte utána a kocsi.
Elértek az utolsó ellenőrző pontra.
A határőr ránézett az útleveleikre, aztán rájuk. Rendben voltak.
Mielőtt visszaadta volna őket, hívás érkezett az őrbódéba. Felvette.
Egyre csak beszélt és beszélt. Közben az utasokat a szívroham kerülgette.
Végül semmiség az egész. Visszaadta az útleveleiket.
Aztán elindult a kocsi.
Ekkor zenét váltottak az autóban.
Sibeliust, egy finn zeneszerzőt raktak be,
majd elindították a „Finlandia” című művét.
Ez azt jelentette a csomagtartóban elrejtett embernek,
hogy biztonságban Finnországba értek.
Tudatosult bennem, hogy szabad vagyok. És megszólalt Sibelius az autóban…
Kész csoda volt.
Miután megérkeztek Finnországba, két autó várta őket.
Az egyikben két brit MI6-ügynök ült,
a másikban pedig a dán katonai hírszerzés két embere.
A dán titkosszolgálat egy friss útlevéllel várta őt.
Berakták a kocsiba, és…
Irány Finnország.
Onnan Norvégiába vitték.
Norvégiából pedig Londonba repült.
Egyáltalán nem bánom, hogy miként alakult az életem.
Hogy el kellett szöknöm, hogy egy másik országban kell élnem. Egyáltalán nem.
A KGB számára
Gordijevszkij szökése rendkívüli szégyen volt.
Ez a borzasztó Pimlico mentőakció
egy kaland volt, egy nagyon merész művelet,
de nem volt a szakmához méltó.
Nem lehet csomagtartóban szállítani az ügynökeinket!
Ez szégyen, bármelyik hírszerző műve is volt!
Nem árultam el az országot.
Nem árultam el a Szovjetunió népét, az orosz népet,
a Szovjetunióhoz tartozó többi nemzetet.
Csupán a rezsimet árultam el,
a szovjet kommunista rendszert, ami törvénytelen, rossz,
és a szovjet történelem bizonyos szakaszaiban még bűnös is volt.
Az oroszok hazaárulóként tekintettek rá.
Számunka azonban, érthető módon, hős volt.
A mi szempontunkból Gordijevszkij beszervezését,
illetve a Gordijevszkij-ügyet tartjuk az egyik legjobb, vagy talán a legjobb
nyugati hírszerzési műveletnek a hidegháború idejéből.
Kulcsfontosságú szerepet játszott a hidegháború lezárásában,
hogy helyette egy nyugodtabb, mérsékeltebb kapcsolat alakulhasson ki
Kelet és Nyugat között.
A szökése után bemutatták Margaret Thatchernek.
Később Reagan elnökkel is személyesen találkozhatott
az értékes információiért cserébe,
amikre a döntéshozók alapoztak a hidegháború utolsó szakaszaiban.
Amikor először találkoztunk Oleg Gordijevszkijjel 1986-ban,
a családja volt a legfontosabb számára.
Minden reggel arra gondolt először,
hogy miként tudna csatlakozni hozzá a családja.
Egy vidéki kertben egyesülhetett újra a Gordijevszkij család
egy dél-angliai titkos helyszínen.
Végre megszabadultak a KGB fenyegetésétől.
Oleg Gordijevszkij hat évvel ezelőtt láthatta utoljára feleségét és lányait.
Elképesztően örülök, nagyon boldog vagyok, és…
Rendkívüli módon megkönnyebbültem.
És…
Néha még most is olyan érzés, mintha csak álmodnék.
Talán csak egy szép álom az egész. Talán majd felébredek, és látom…
- Remélem, nem így lesz. - Ébresztő!
Nem álmodsz, tényleg itt vagyok.
Köszönöm!
Oleg Gordijevszkij 83 éves.
Napjainkban már nem túlságosan aktív.
Angliában él, még most is fokozott védelem alatt.
Távollétében halálra ítélték,
ennek tudatában élte le az életét.
De mindezt kárpótolja,
hogy csodás szabadságban és demokráciában élhetek
a Brit-szigetek civilizált világában.
Nem sok kalandban van részem, de helyette sok más jót kaptam.
Szóval összességében nincs rossz dolgom.
A KÉMEK VILÁGA
A feliratot fordította: Gorcsa Norbert