MOSKVA I SOVJETUNIONEN
Oleg Gordievsky, en sovjetisk KGB-offiser, er en av de beste spionene
som har jobbet for MI6, britisk etterretning.
Jeg var forberedt på å ta risikoen for å beskytte Storbritannias sikkerhet.
Da telegrammet kom, kjente jeg ordlyden.
Jeg er under sterk mistanke og i trøbbel.
Jeg trenger eksfiltrering så fort som mulig.
MI6-signalet de hadde sett, hans nødsignalet for eksfiltrering,
var at en MI6-offiser skulle gå forbi med en sjokolade.
Da jeg begynte å forberede meg på flukten, ble det spennende.
Dette var en operasjon med høy risiko.
Jeg var veldig nervøs.
Jeg sa mange ganger til meg selv: "Det er som en film."
"Ser jeg på en film om meg selv?"
Operasjon Pimlico er det dristigste
og modigste forsøket på å redde en offiser fra Moskva noensinne.
KLASSIFISERT
SPIONER: PÅ HEMMELIG OPPDRAG
OPERASJON PIMLICO
Skal vi begynne?
KØBENHAVN I DANMARK
I 1967 ble jeg sendt til København,
som nestleder for KGB-stasjonen.
KGB-OBERST, UTENLANDSETTERRETNING
OG DEN NASJONALE SIKKERHETSTJENESTEN FOR SOVJETUNIONEN
Tidligere var jeg en KGB-oberst og etterretningsoffiser. En spion.
Vi jobbet ikke mot danskene.
Vi jobbet hovedsakelig mot amerikanerne og NATO.
ØST-TYSKLAND - POLEN - SOVJETUNIONEN
Man må huske at Danmark er et lite land,
rett ved fronten av Den kalde krigen.
Spioner er det billigste våpenet til å kjempe en krig.
Derfor ville de fleste av de sosialistiske landene
til slutt ha egne spioner,
enten ved ambassadene, eller uavhengig av ambassadene i Danmark.
RUSSISK AMBASSADE
På den tiden møtte jeg Gordievsky, som jobbet der.
Gordy var nestleder på stasjonen, min høyre hånd,
den nærmeste mannen på KGB-stasjonen etter meg.
Oleg Gordievsky var fullstendig omringet av KGB-folk.
TIDLIGERE KGB-OBERST OG MI6-SPION
I begynnelsen var jeg et sovjetmenneske.
Det er en normal sovjetisk mann som er vant til å lyve.
Han snakker et språk med familien, og et annet når han snakker til partiet.
Moren min var ikke medlem av kommunistpartiet.
Det var min mors innflytelse, hennes normalitet,
som lærte meg å ta det sovjetiske livets virkelighet
i rett lys og dimensjon.
Hun var mot KGB fordi faren min var medlem av KGB,
og hun så alle triksene og brutaliteten.
Jeg og broren min
ble ikke med i det onde innenlandske organet til KGB,
men i utenlandsetterretningen.
Det er en eliteorganisasjon
der folk er intellektuelle og snakker forskjellige språk.
Men jobben, hva var den?
Å rekruttere folk til å bli hemmelige informanter for KGB.
Vi skulle gjøre akkurat det samme i utlandet.
Dette var før Praha-våren.
Tsjekkerne står i kø for å utforske sin nye frihet.
De siste to månedene,
etter Novotný ble avsatt som generalsekretær,
har de demonstrert for å forme samfunnets fremtid.
Alexander Dubček kom til makten i Praha flere måneder tidligere,
og lovte det han kalte "sosialisme med et menneskelig ansikt".
Et av de første stegene var å fjerne sensur,
til og med kravene om flerpartidemokrati ble hørt.
Men Moskva presset Dubček til å reversere hans reformer,
og de laget også militære planer.
Sovjetlederen, Leonid Brezhnev, hadde opprinnelig støttet Dubček.
Nå fryktet han at reformene i Praha ville svekke østblokken.
Jeg husker at mange fra KGB-stasjonen drakk vodka.
Vi veddet om russerne
ville sende stridsvogner til Praha eller ikke.
Jeg husker at jeg og Oleg veddet
at de ikke ville sende tanks.
Vi tapte, fordi det skjedde i 1968.
PRAHA I TSJEKKOSLOVAKIA 20. AUGUST 1968
Til folket i Den tsjekkoslovakiske sosialistrepublikk,
Sovjetunionens hær har krysset grensen
til Den tsjekkoslovakiske sosialistrepublikk.
Den unge Gordievsky er på ambassaden når han får nyheten om invasjonen.
Det var et slag…
Et slag mot min tro på at kommunismen kunne forandre seg.
Jeg tenkte at kommunismen aldri ville forandre seg.
Det er et rigid totalitært system, som jeg avviser.
Det modige tsjekkoslovakiske folket prøvde å gjenvinne frihet og demokrati.
Det ble stoppet av det undertrykkende sovjetregimet.
Fra den dagen av, støttet jeg aldri regimet igjen.
Jeg så aldri meg selv som en kommunist igjen.
Så den dagen ble jeg en mental avhopper.
Jeg distanserte meg fra resten av KGB, som var…
…assosiert med utrenskningene, Gulag og så videre.
Han ringer kona og gråter fortvilet,
fordi han er frustrert over hvordan Sovjetunionen
og de andre Warszawapaktlandene
håndterer situasjonen i Tsjekkoslovakia.
Han forventet faktisk at telefonen ville bli avlyttet.
Og det ble den.
Dansk etterretning lyttet til samtalen han hadde med kona.
Det var da en av teknikerne løp ned gangen,
gikk til operasjonssjefen i den danske etterretningstjenesten,
banket på døra hans og sa: "Sjef, du må høre på dette."
På den tiden var jeg nestleder
for dansk politis etterretnings- og sikkerhetstjeneste.
Og dermed operasjonsleder.
Jeg snakket ikke russisk, så jeg forsto det ikke umiddelbart,
men jeg leste transkripsjonen.
Vi fant fort ut at han var med i KGB.
Han var en illegals støtteoffiser.
Derfor hadde han nær kontakt med danske geistlige, det danske politiet.
Et register for å finne nye agenter
til Sovjet-etterretningens ulovlige nettverk.
Det kan fortelle oss mye om ham.
Han var smart, intelligent, vennlig,
åpen, god i språk og velutdannet.
En sjarmerende fyr.
Da vi kom frem til at han var en kandidat,
ønsket vi å rekruttere ham.
Jeg hadde bildet hans i skuffen, så det er vår mann.
Vi forsto at vi ikke kunne gjøre det selv,
og endte opp med å spørre britene.
Etter litt forberedende arbeid,
tok britene kontakt med Gordievsky.
Britisk etterretning var, i midten og slutten av den kalde krigen,
delt inn i en rekke ulike organisasjoner.
MI5, den nasjonale sikkerhetstjenesten, undersøkte trusler i Storbritannia.
Men de som jobbet utenlands, fra ambassader,
for å rekruttere utlendinger til å jobbe for britisk etterretning,
var MI6, den hemmelige etterretningstjenesten.
Han var en energisk badmintonspiller og spilte tidlig om morgenen.
Den britiske stasjonssjefen var også en badmintonspiller.
Han hadde en stor fordel i at han var kjent i hele København
som sjef for britisk etterretning stasjonert i København.
Det var en stor fordel,
fordi Gordievsky visste hvem han snakket med.
Jeg ble funnet og møtt
tidlig på morgenen på en badmintonbane.
Banen var kun ledig mellom syv og åtte om morgenen.
Det var så enkelt som å få øyekontakt med Gordievsky og gå forbi ham
og si: "Kan vi ta en prat?"
Gordievsky svarte: "Det ville vært fint."
De hadde visse bekymringer i starten.
Siden jeg var en KGB-offiser, var jeg troverdig eller ekte?
De snakket forretninger og sa:
"Vi vil at du skal jobbe for oss. Er du med?"
Gordievsky svarte: "Vel, jeg er med."
Han var selvsagt engstelig.
Alle agenter er engstelige.
Alle agenter lever med frykten for å bli avslørt.
Du lever med frykten mens du jobber.
Du lever med frykten når du er ferdig.
Det er en del av spillet.
Vi var bak, vi ga dekning, vi hjalp,
men det ble holdt hemmelig.
Vet to om det, er det farlig.
Vet ti om det, er det veldig farlig.
Det positive med å være venn med KGB-sjefen i Danmark
er at du kan dra til sjefens kontor,
gå gjennom papirene og dokumentene hans,
og finne de hemmelige tingene du trenger.
Noe av infoen som Gordievsky ville ha visst og antagelig gitt,
ville vært identiteten til de som jobber for russerne.
Og som KGB-offiser i utlandet,
ville Gordievsky ha prøvd å rekruttere utlendinger til å jobbe for russerne.
Noen ganger møttes de i sikre leiligheter.
Noen ganger, avhengig av situasjonen,
kunne det være en diskret overlevering midt i København.
En ting forlot hånden hans,
og ble overlevert til en annen fyr på åpen gate.
Han kjente navnene til flere agenter i Norge, Sverige, Storbritannia.
Han oppga 200 navn.
I 1978 blir Gordievsky kalt tilbake til Moskva.
Hans tid i København er over.
MOSKVA I SOVJETUNIONEN
Den store fordelen for Oleg Gordievsky ved å dra tilbake til Moskva,
var at den tredje avdelingen i KGBs utenlandsetterretning
inkluderte Storbritannia og Skandinavia.
Gordievsky klarte å bruke årene i Moskva
til å flytte fra sin skandinaviske post til en britisk post.
Til stor glede for M16, ble han utstasjonert i Storbritannia.
På 1980-tallet var jeg Margaret Thatchers
utenrikspolitiske rådgiver.
Hun visste bedre enn meg at det fantes én enkelt kilde.
Hun visste ikke hva han het. Det trengte hun ikke.
Våre folk ga Gordievsky informasjon
som han kunne gi til Sovjetunionen,
for å overbevise dem om at han var en effektiv spion i London.
På den tiden var Margaret Thatcher veldig anti-sovjetisk,
og det var på den tiden hun ble beskrevet som "Jernkvinnen".
President Reagan snakket om "det onde imperiet".
I diskusjonene om atomfryseforslagene,
oppfordrer jeg dere til å passe dere for stolthets fristelse,
passe dere for å erklære dere over alt og gi begge sider like mye skyld,
for å ignorere historiens fakta og impulsene til et ondt imperium,
passe dere for å kalle våpenkappløpet en stor misforståelse,
og dermed fjerne dere selv fra kampen mellom rett og galt, godt og ondt.
Han så på russerne som de store skurkene, og i talene sine uttrykte han tydelig,
særlig tidlig i presidentperioden hans, hvor ille russerne var.
Leonid Brezhnev, lederen av Sovjetunionen,
og Yuri Andropov, lederen av KGB,
ble overbevist da Reagan-administrasjonen kom,
om at det var en reell sjanse
for at vesten i nær fremtid ville starte en atomkrig.
Politikerne ønsker enighet om modernisering av styrkene sine
ved å distribuere 500 taktiske kjernevåpen i vesteuropeiske NATO-stater.
I KGB-boligen i London, så Gordievsky telegrammer,
og nødmeldinger fra Moskva-senteret til andre rundt om i verden,
som beskrev hvordan en NATO-øvelse
faktisk var en kamuflasje
for det de trodde var en mobilisering for det første angrepet på Sovjetunionen.
Dette var NATO-øvelsen Able Archer i november 1983.
Vi kan ikke senke vår årvåkenhet, for Warszawapaktens militære maskin
fortsetter å vokse, uavbrutt.
Able Archer, den versjonen i 1983, var en kommandopost-øvelse
der folk skulle fremstille seg som statsministeren,
som høytstående politiske ledere.
Det foret Brezhnevs paranoia.
Hvorfor var det en statsminister
i en simulering av en atomkrig med Sovjetunionen?
De kan prøve å forebygge en krig,
og bli de som starter en krig som ingen ønsket.
Da omfanget av Sovjets frykt kom til syne,
ble det bestemt at det ikke var fornuftig å gå den veien,
for det ville overbevise Sovjetunionen om at de kunne bli angrepet.
Det var veldig nyttig at Gordievsky sa at dette var en reell frykt.
Men det Gordievsky var veldig flink til å gjøre,
var å overbevise vesten om at retorikken deres,
Reagans "det onde imperiet"-taler,
ble misforstått i øst.
Hans etterretning sa at vi måtte overtale
britene og amerikanerne om å tone ned språkbruken
og ikke fremstille russerne som noen stygge, onde folk.
Dette er verdifull informasjon,
og det viktigste Gordievsky ga vesten.
Han var en mann,
som grunnet sin etterretning og sine evner,
kunne gi et veldig bredt perspektiv.
Han var helt uvurderlig.
Thatcher kunne aldri nevnt Oleg Gordievskys navn,
for hun kjente ikke til navnet.
Men hun kjente til Oleg Gordievsky.
Hun så på ham som en helt.
Som Oleg sa: "Jeg er Bond, James Bond."
Gordievsky ble resident i London.
Dere kan tenke dere at MI6 spratt champagnen,
da deres kontakt ble nominert til å bli KGB-sjef i London.
Å dele menneskelig etterretning er noe av det mest sensitive i et slikt forhold.
Ofte kan selve kildematerialet deles.
Gordievskys materiale ble delt over Atlanteren,
men identiteten hans ble ikke det.
CIA er en etterretningstjeneste, og de vil vite hva som foregår.
Med tiden blir det tydelig at britene
har en godt plassert sovjetisk kilde.
Og lederen for SE-avdelingen, avdelingen i Direktoratet for operasjoner
som driver spionasje mot Sovjetunionen og deres allierte,
ga noen jobben om å finne ut
hvem som var britenes kilde.
Nøkkelpersonen i prosjektet
for å finne den sovjetiske kilden, er en mann ved navn Aldrich Ames.
Det Gordievsky ikke visste, var at CIA-offiseren, Rick Ames,
gikk inn på KGB-basen i Washington
og tilbydde etterretningsinformasjon.
Aldrich Ames er en CIA-offiser på mellomnivå i Direktoratet for operasjoner.
Han jobbet mot det sovjetiske målet.
Han var ikke særlig suksessfull, og han begynner å spionere for sovjeterne.
Ikke av ideologisk overbevisning.
Han ønsker penger til seg selv
og for å opprettholde livsstilen til kona, som er vant til å ha fine ting.
Så han begynner å spionere for Sovjetunionen.
De ble slått av banen. Virkelig.
TIDLIGERE CIA-FØRINGSOFFISER
Å bare motta informasjon, i noen tilfeller bevis,
om at over et halvt dusin KGB-offiserer egentlig jobbet for SIS eller CIA.
VI BEKREFTER AT DU HAR MOTTATT
1 535 077,28 DOLLAR PÅ DIN PRIVATE KONTO.
LYKKEØNSKNINGER, V.C.
I sin aller første informasjonsdumpig til KGB i Washington,
avslører han identitetene til elleve sovjetiske agenter som jobber for CIA.
Jeg visste at de til slutt ville bli, kanskje ikke umiddelbart,
men at de til slutt ville bli tiltalt.
Og noen av dem ville nok bli henrettet.
Han forteller KGB
hva CIA vet om MI6 sin hemmelige, sensitive kilde.
Amerikanerne kjente til materialet, men ikke kildens identitet.
Ved å se på hvem som hadde tilgang til materialet som ble gitt,
kunne Aldrich Ames identifisere Gordievsky som kilden.
Når det gjelder Mr. Gordievsky, sa aldri SIS hvem kilden deres var.
Vi oppdaget dette. Jeg oppdaget det.
Jeg klarte å sette sammen noen brikker
som lot oss identifisere hvem det var.
For tre dager siden ble en ansatt i CIA, Aldrich Ames og hans kone,
arrestert for spionasje.
De har forårsaket betydelig skade på nasjonal sikkerhet.
Aldrich Ames er den mest skadelige forræderen i CIAs historie.
Han avslørte Gordievskys navn,
fortalte russerne hvem det var, og resten er historie.
LONDON I STORBRITANNIA
I 1985 ble Oleg Gordievsky kalt tilbake til Moskva
for det han blir fortalt er viktige diskusjoner og orienteringer,
før han formelt inntar rollen som leder av KGBs operasjoner i Storbritannia.
Da telegrammet kom:
"Kom til Moskva om to dager for viktige samtaler",
kjente jeg ordlyden.
Flere titalls ble kalt til Moskva for viktige møter og ble deretter skutt.
Han rådfører seg med sine MI6-kontakter, og de blir enige om…
Man kan aldri være helt sikker,
men hvis han drar tilbake og alt er fint, så bli han resident.
Han får tilgang til all informasjon om KGB-operasjoner i Storbritannia.
På den annen side, hvis dette er dårlige nyheter,
blir han sannsynligvis drept.
De sier at Gordievsky må avgjøre det selv.
Han bestemmer seg for å ta risikoen,
og skal dra til Moskva og se hva som skjer.
Operasjon Pimlico som var nøye organisert med hans britiske kontakter,
for å ekstrahere Gordievsky fra Sovjetunionen
hvis han havnet i trøbbel.
Pimlico gikk ut på at hver tirsdag klokken 19.30
så noen fra MI6-basen i Moskva
på et bestemt bakeri i Kutuzovsky Prospekt.
Hvis de ser en mann med grå bukser og en grå hatt
med en Safeway-bærepose, er det signalet.
De skal svare på signalet ved å spise enten en Kit Kat eller en Mars.
Jeg tenkte at jeg måtte være modig. Det var det jeg følte.
Oleg sa til meg:
"Jeg følte at noe var galt." Jeg kan tydelig huske denne frasen.
Han sa: "Hendene mine var svette."
MOSKVA I SOVJETUNIONEN
Da han kom tilbake til Moskva,
la han fort merke til at noe var galt.
Når han går gjennom passkontrollen,
ser KGB-grensevakten på passet, legger merke til navnet hans,
og ringer til noen for å informere om at Gordievsky har landet.
Vanligvis ville han ha blitt plukket opp av en kollega fra KGB.
Men når han kommer, er det ingen som henter ham.
Det er også litt rart.
Når han kommer hjem, oppdager han entydige bevis
på at noe ille er på gang.
Inngangsdøra har tre låser,
men han og kona har mistet den ene nøkkelen,
og de bruker ikke den låsen, men han oppdager at den er låst.
Det kan bare bety én ting.
Noen hadde vært inne i leiligheten.
Det første han tenkte var at det måtte være KGB.
Leiligheten og telefonen min ble avlyttet,
og de videoovervåket nok også leiligheten.
De både så og hørte meg hele tiden.
Påskuddet de brukte for at jeg skulle komme,
var at det var flere viktige møter med viktige folk,
og det ble aldri noe av.
Ingen møter, ingen avtaler, ingen diskusjoner.
Det var også mistenkelig.
Ingenting skjer tirsdag eller onsdag. Han venter hele uka, og ingenting skjer.
KGB visste ikke med sikkerhet at Gordievsky var en britisk agent.
Hadde de visst det, ville de arrestert ham på flyplassen.
De hadde satt ham i fengsel.
De ville gitt ham en falsk rettssak.
Så hadde han blitt ført til et rom for henrettelse.
Han hadde blitt skutt i bakhodet.
Så enkelt er det.
Men det gjorde de ikke,
noe som viser at de hadde mistanker men ikke bevis.
Han venter på at noe fælt skal skje.
Omsider skjer det noe.
Han får beskjed av Grushko, som er en av nestlederne
i Første hoveddirektorat, altså en viktig person i KGB.
Han sier: "Bli med meg. Vi må dra ut av hovedkvarteret,
og vi må ha et møte om noen strategier vi vurderer
for å infiltrere den britiske regjeringen."
De fant hytta, en spesiell KGB-hytte
utenfor Første hoveddirektorat.
I begynnelsen var det som et skuespill.
en nøytral diskusjon om forretninger.
Men så la de dop i drikken min.
Så starter avhøret.
Personligheten min ble umiddelbart endret.
Jeg mistet kontrollen. Jeg sluttet å snakke.
Jeg tenkte rart.
Det varte i minst fem timer.
I den tilstanden ble jeg forhørt av dem.
De visste noe, men ikke nok til å tiltale meg.
De lette desperat etter flere bevis.
Jeg var veldig bekymret. To, tre dager senere,
da jeg begynte å huske innholdet i avhøret,
innså jeg at jeg var under sterk mistanke
og at livet mitt var under…
Det var i stor fare.
Jeg begynte å tenke på hva jeg skulle gjøre.
Skulle jeg vente på et nytt avhør,
kanskje med tortur, eller skulle jeg prøve å flykte?
Jeg bestemte meg for å rømme,
vel vitende om at det var risikofylt og at oddsene var imot meg.
Han innser at hans eneste håp er å aktivere Pimlico,
aktivere eksfiltreringsplanen,
og flykte fra Sovjetunionen ved hjelp av sine britiske venner.
KUTUZOVSKY PROSPEKT, SOVJETUNIONEN TIRSDAG, KLOKKEN 19.30
Oleg så personen,
men lurte på om han faktisk hadde blitt sett.
MI6-offiseren stakk hånda i lomma, tok opp en Mars-sjokolade,
noen sier det var en Kit Kat, og begynte å spise den.
Så Oleg visste at han hadde blitt sett.
Så begynte den største flukthistorien i britisk etterretningshistorie.
Nå vet den britiske ambassaden at Gordievsky
vil forlate Sovjetunionen, at russerne er på sporet av ham.
Ingen som har blitt overvåket av KGB
har noen sinne blitt eksfiltrert fra Sovjetunionen.
Så han og MI6 har alltid visst at hvis de måtte aktivere planen,
hadde de ikke gode sjanser.
Pimlico var en så viktig operasjon at Margaret Thatcher
måtte autorisere den personlig.
Jeg fikk beskjed av noen
at det var helt nødvendig å kontakte Margaret Thatcher.
Da jeg sa at hun var i Skottland, svarte han: "Herregud."
Jeg spurte: "Skal jeg ringe?"
Han svarte: "Nei, ikke ring. Herregud."
"Du må dra til Balmoral og snakke med henne personlig."
"Ikke fortell noen hva du gjør."
BALMORAL CASTLE I SKOTTLAND
Jeg kom dit.
Dronningens assistent var på telefonen med en av dronningmorens assistenter,
og diskuterte det alvorlige temaet
om dronningen kunne låne dronningmorens videospiller.
Men til slutt måtte jeg si:
"Jeg må treffe henne, om du vil eller ikke."
"Så jeg går nå, og jeg skal finne henne."
Jeg forklarte henne situasjonen.
Hun autoriserte det umiddelbart, og jeg dro tilbake til London.
Jeg venter fortsatt på å få dekket utgiftene mine.
MOSKVA I SOVJETUNIONEN
MI6 gjemte planen i en kopi av Shakespeares sonetter.
Den var skrevet med hemmelig blekk,
slik at når den fikk vann på seg, ble planen synlig.
Det sto hvor han skulle dra.
MOSKVA
Jeg begynte å tenke på ruten. Jeg tenkte på billettene.
Jeg tenkte på hvordan jeg skulle bli kvitt KGB-overvåkingen.
Jeg tenkte på hvordan jeg skulle sende falske signaler til KGB.
Da jeg var på vei til en togstasjon for å kjøpe billett noen dager i forveien,
og da jeg måtte riste av meg overvåkningen på vei dit,
var det spennende.
Det var mye som kunne gå galt, så han er et nervevrak.
Han tilbringer litt tid med familien.
Han er med sin gamle venn Mikhail Lyubimov.
Plutselig ringte han meg og dukket opp.
Han hadde en åpen flaske vodka i hånden.
En stor flaske.
Han drakk nervøst.
Han sa: "Det har skjedd noe forferdelig.
De kalte meg tilbake til Moskva. Jeg er her nå.
Det er veldig ille. Karrieren min er over. Noe i den duren.
Jeg prøvde å roe ham ned.
Han skalv og var i dårlig forfatning.
Det falt meg ikke inn
at min venn og våpenbror
kunne være rekruttert av britene.
Jeg tvilte ikke på hans lojalitet.
Hadde jeg hatt det, ville jeg ha skutt ham.
Jeg prøvde å ta farvel. Jeg kysset barna og kona, og sa farvel.
Men jeg kunne ikke fortelle dem mer,
for kona mi visste ikke om min kontakt med britene.
Jeg ville ikke at hun skulle bære byrden
og ansvaret for det jeg hadde gjort.
Det er grunnen.
Jeg elsker familien min, barna mine og kona mi så høyt,
at det var et fryktelig sjokk for meg.
Hadde han fortalt det, kunne hun ha blitt anklaget for landssvik.
Så han gjorde ikke det.
Hun skal på ferie.
Hun trodde at det ville bli en kort periode fra hverandre.
Så hun ga ham et litt kort kyss på leppene.
Da det var på tide for meg å dra,
gikk jeg fort ut av bygningen.
Jeg var tungt overvåket.
Det var agenter bak meg. Alltid to biler.
Jeg gikk raskt over veien og forsvant inn i parken.
Da jeg fikk dekke av trærne i parken, begynte jeg å løpe.
De så ikke at jeg løp, så jeg ristet dem av meg.
Jeg kom til en togstasjon, hoppet på et tog,
og ble på toget hele natten.
I mellomtiden er en konvoi med to offiserer, deres koner, og en baby,
på vei for å møte ham.
Dekkhistorien var relativt enkel.
De måtte gi KGB en grunn til at kona,
som reiste med MI6-mannen sin, var der med babyen.
Det var forståelig at hvis hun var der,
ville babyen bli med fremfor å bli etterlatt.
De visste at ambassaden var avlyttet,
så hun klaget stadig over hodepine og lignende.
Så grunnen var at hun skulle til legen,
som ambassaden i Helsingfors faktisk kjente til.
LENINGRAD-STASJON I SOVJETUNIONEN
Å bli eksfiltrert er utrolig stressende. Det var det som skjedde med Gordievsky.
Han går av togstasjonen i Leningrad og setter seg på en buss til Vyborg,
den siste byen i Sovjetunionen før finskegrensen.
Han blir sluppet av én kilometer fra møtestedet.
På vei mot grensen,
var det stor sjanse for å bli oppdaget.
Han går den siste kilometeren til der han skal hentes.
Han gjemmer seg og venter.
Vi var engstelige. De var involvert i noe veldig risikabelt.
Det kunne gå veldig galt. Folk kunne bli drept.
Det kunne bryte diplomatiske forbindelser med Storbritannia.
Da jeg ventet på at den britiske bilen skulle hente meg,
ble jeg spist opp av tusenvis av mygg
i det høye gresset. Det var veldig fuktig og varmt.
Jeg ventet på bilene i flere timer.
Jeg ble stadig mer nervøs.
To minutter senere kom bilene, og jeg ble lagt i bagasjerommet.
I bagasjerommet fant han, som forventet,
et termisk teppe til å legge over seg.
Han fant beroligende medisin, og tok den.
De forlot stedet i løpet av åtti sekunder.
Den farlige delen var en rekke sikkerhetskontroller.
Grensevaktene omringet bilen.
De hadde alle papirene. De var i en diplomatbil.
Alt gikk etter planen,
men så begynte spesialsøkshunder å snuse rundt bilen.
Plutselig skjedde det noe helt utrolig.
Ingenting i spionasjehistorien kan sammenligne seg med dette.
De tenker på hva de kan gjøre…
Kona til en av MI6-offiserene begynner å distrahere hundene,
eller prøve å distrahere hundene, med potetgull med løk og ost.
De hadde slått av motoren, og jeg hørte hundene snuse.
Dette tiltrekker seg en av hundene, men en annen bryr seg ikke om potetgull
og nærmer seg baksiden av bilen, så hun går til plan B.
Så begynte de briljante engelske damene å skifte bleier.
Babyen må faktisk skifte bleie,
så det er en fin stink, som hun kaster på bakken.
Hunden syns det er motbydelig,
og går videre uten å vise mer interesse for bilen.
Så er det den siste sjekken.
Fyren tar passene og ser på dem. Greit.
Før han gir dem tilbake, får han en telefon.
Han tar telefonen. Han snakker og snakker.
Alle i bilen er livredde.
Det var ingenting. Han gir passene tilbake.
Så begynte bilen å kjøre.
De endrer musikken i bilen,
setter på den finske komponisten Sibelius,
og de hører på "Finlandia".
Det er et tegn til han som gjemmer seg i bagasjerommet
om at de er trygt fremme i Finland.
Jeg innser at jeg er fri.
Og så hører jeg musikk fra Sibelius.
Det var et mirakel.
I Finland ventet det to biler.
I én bil hadde du to britiske MI6-medlemmer.
I den andre bilen hadde du to fra dansk etterretningstjeneste.
Den danske etterretningstjenesten ga ham et fransk pass,
satte ham inn i bilen, og så…
dro de til Finland.
Derfra ble han kjørt til Norge.
Så fløy han fra Norge til London.
Jeg angrer ikke på hvordan jeg har levd livet.
At jeg måtte flykte og bo i et annet land. Ikke i det hele tatt.
For KGBs del,
var Gordievskys flukt en ekstraordinær ydmykelse.
Denne forferdelige Pimlico-flukten,
var et eventyr, en veldig eventyrlig operasjon,
men den var ikke profesjonell.
Du kan ikke eksportere agenter i bagasjerommet.
Dette er latterlig for enhver etterretningsoffiser.
Jeg forrådte ikke landet.
Jeg forrådte ikke russerne, folkene under Sovjetunionens paraply.
Jeg forrådte regimet
og det sovjetiske kommunistiske systemet, som var ulovlig, galt,
og i mange perioder til og med kriminelt.
For russerne var han en forræder.
For oss var han en helt.
Vi vurderer Gordievsky-rekrutteringen
og Gordievsky-saken
som en av de beste, kanskje den beste,
vestlige etterretningsoperasjonen under den kalde krigen.
Han hadde en avgjørende rolle i å avslutte den kalde krigen
og erstatte den med et mye roligere og mer målrettet forhold
mellom øst og vest.
Etter flukten ble han introdusert for statsministeren Margaret Thatcher.
Senere ble han introdusert for president Reagan
på grunn av hans verdifulle etterretning.
Hans etterretning påvirket beslutningene på slutten av den kalde krigen.
Da vi møtte Oleg Gordievsky for første gang i 1986,
var familien det som var viktigst for ham.
Det første han tenkte på hver morgen,
var hvordan han kunne få familien med seg.
Gordievsky-familien er omsider sammen på et hemmelig sted i Sør-England,
endelig fri fra KGB-trusselen.
Oleg Gordievsky så sist sin kone Leila
og deres døtre, Anna og Maria, for seks år siden.
Jeg er utrolig glad og begeistret.
Jeg er veldig lettet og tilfreds.
Og…
Men jeg føler fortsatt noen ganger at det er en drøm.
Kanskje det er en fin drøm. Kanskje jeg våkner, og det er ikke sant.
-Jeg håper det er sant. -Stå opp.
Det er ikke en drøm. Jeg er her.
Takk.
Oleg Gordievsky er 83 år.
Han er ikke særlig aktiv nå.
Han bor i England, godt bevoktet.
Han ble dømt til henrettelse in absentia,
og lever med det hengende over hodet.
Det fins en trøst.
Jeg har den herlige følelsen av å kunne nyte frihet, demokrati,
og sivilisasjonen på De britiske øyer.
Kanskje ikke nok eventyr, men så mange andre gode ting.
Så det er ikke så ille.
SPIONER: PÅ HEMMELIG OPPDRAG
Tekst: Veronika Mathisen