‎MOSCOVA, UNIUNEA SOVIETICĂ, 1985
‎Oleg Gordievsky, ofițer sovietic KGB, ‎este unul dintre cei mai buni spioni
‎care au lucrat vreodată pentru MI6.
‎Eram pregătit să-mi asum riscul ‎pentru a proteja siguranța Marii Britanii.
‎Când a sosit telegrama, știam ce conține.
‎Sunt foarte suspectat și am probleme mari.
‎Am nevoie de extragere cât mai repede.
‎MI6 i-a transmis că a văzut ‎semnalul de pericol pentru extragere
‎printr-un agent MI6 care trecea ‎pe lângă el cu o ciocolată în mână.
‎Când am început să mă pregătesc ‎pentru evadare, a devenit palpitant.
‎Era operațiunea cu cea mai mare miză.
‎Aveam emoții mari.
‎De multe ori îmi spuneam: ‎„E ca un film. Privește!”
‎„Mă uit la un film despre mine?”
‎Operațiunea Pimlico e cea mai temerară
‎și curajoasă încercare ‎de a salva un agent din Moscova.
‎AGENȚIA CENTRALĂ DE INFORMAȚII
‎SECRETIZAT
‎OPERAȚIUNI DE SPIONAJ
‎OPERAȚIUNEA PIMLICO
‎Începem?
‎În 1967, am fost trimis la Copenhaga
‎ca adjunct al stației KGB.
‎Anterior fusesem colonel KGB ‎și ofițer de informații. Un spion.
‎Nu lucram împotriva danezilor acolo.
‎Lucram în principal împotriva americanilor ‎și a alianței NATO.
‎Trebuie să ne amintim ‎că Danemarca e o țară mică,
‎aflată în prima linie a Războiului Rece.
‎Spionii sunt cea mai ieftină armă ‎pentru un război.
‎Astfel, majoritatea țărilor socialiste ‎au ajuns să aibă spioni,
‎fie la ambasade, fie independent ‎de ambasade, lucrând în Danemarca.
‎AMBASADA, FEDERAȚIA RUSĂ
‎Pe atunci, l-am cunoscut ‎pe Gordievsky, care lucra acolo.
‎Gordy era adjunctul stației, ‎mâna mea dreaptă,
‎cel mai apropiat de KGB după mine.
‎De fapt, Oleg Gordievsky era un om ‎complet înconjurat de cei din KGB.
‎La început eram Homo Sovieticus,
‎adică un sovietic obișnuit să mintă,
‎cu un limbaj în familie ‎și cu altul în partid.
‎Mama nu a fost membră ‎a partidului comunist.
‎Influența mamei mele, cu normalitatea ei,
‎m-a făcut să văd ‎realitatea vieții sovietice
‎în lumina și dimensiunea ei specifică.
‎Ea era împotriva KGB-ului ‎deoarece tata era membru KGB,
‎iar ea le știa trucurile și brutalitatea.
‎Eu și fratele meu ne-am înscris, ‎nu în KGB ca atare,
‎nu în sinistra instituție internă a KGB, ‎ci în Departamentul de Informații Externe.
‎E o organizație de elită,
‎unde oamenii sunt intelectuali, ‎vorbesc limbi străine.
‎Dar cum era munca?
‎Recrutam oameni simpli ‎ca informatori secreți ai KGB.
‎Și în străinătate? ‎Trebuia să facem la fel.
‎Pe atunci, eram în situația ‎de dinaintea Primăverii de la Praga.
‎Cehii stau la coadă ‎pentru a-și explora noua libertate.
‎Timp de două luni
‎de la căderea stalinistului Novotný ‎din funcția de secretar al partidului,
‎au protestat pentru conturarea ‎viitorului societății lor.
‎Alexander Dubček a venit la putere ‎în Praga cu câteva luni mai devreme,
‎promițând ceea ce el numea ‎„socialismul cu față umană".
‎Unul dintre primii pași ‎a fost eliminarea cenzurii
‎și apelurile ‎pentru o democrație pluripartidă.
‎Dar Moscova îl presa pe Dubček ‎să revină asupra reformelor sale…
‎…și făcea planuri militare.
‎Liderul sovietic, Leonid Brejnev, ‎l-a susținut inițial pe Dubček.
‎Acum, se temea că reformele ‎de la Praga vor slăbi blocul comunist.
‎Îmi amintesc că mulți oameni ‎din secția KGB beau votcă.
‎Am pariat dacă rușii
‎vor trimite tancuri la Praga sau nu.
‎Îmi amintesc că eu și Oleg am pariat
‎că nu vor trimite tancuri.
‎Am pierdut, ‎deoarece asta s-a petrecut în 1968.
‎PRAGA, CEHOSLOVACIA, 20 AUGUST 1968
‎Pentru toți cetățenii ‎din Republica Socialistă Cehoslovacă,
‎armata Uniunii Sovietice a trecut ‎granița națională
‎a Republicii Socialiste Cehoslovace.
‎Tânărul Gordievsky e la ambasadă ‎când primește vestea despre invazie.
‎A fost o lovitură cumplită
‎pentru ce mai rămăsese din convingerea mea ‎că un comunist poate evolua.
‎Pe atunci, mă gândeam: ‎„Nu, comuniștii nu se vor schimba.”
‎E un sistem totalitar, rigid, ‎pe care îl resping.
‎Cehoslovacii curajoși au încercat ‎să-și recâștige libertatea și democrația.
‎Au fost opriți ‎de regimul sovietic represiv.
‎Din acea zi, aveam să nu mai susțin ‎niciodată acel regim.
‎Nu m-am mai considerat niciodată comunist.
‎Așa că în ziua aceea ‎am devenit dezertor mental.
‎Mă distanțam de ceilalți din KGB, ‎care erau…
‎asociați cu epurările, ‎cu gulagul și așa mai departe.
‎Se duce la telefon, își sună soția acasă,
‎plângând în hohote
‎deoarece e frustrat ‎de modul în care Uniunea Sovietică
‎și țările Pactului de la Varșovia se ocupă ‎de situația din Cehoslovacia.
‎Se aștepta, de fapt, ‎ca telefonul să fie urmărit.
‎Și chiar era.
‎Serviciul Danez de Informații asculta ‎conversația cu soția lui.
‎Atunci, unul dintre tehnicieni a fugit ‎pe coridor,
‎la șeful operațiunilor ‎din Serviciul Danez de Informații,
‎a bătut la ușă și a spus: ‎„Șefule, trebuie să vii să asculți asta.”
‎Pe atunci, eram adjunct…
‎…al Serviciului de Informații ‎și Securitate al Poliției.
‎Și, ca atare, eram șeful operațiunilor.
‎Nu vorbeam rusă, ‎așa că n-am înțeles imediat,
‎dar am citit transcrierea.
‎Am aflat destul de repede că era din KGB
‎și că era ofițer de sprijin ‎al „ilegalilor”.
‎Și, ca atare, avusese contacte apropiate ‎cu funcționari și polițiști danezi,
‎cu personalul registraturii ca să găsească ‎noi „boboci”, cum se numesc,
‎pentru rețeaua de „ilegali” ‎a spionajului sovietic.
‎Asta ne-a spus multe despre el.
‎Era isteț, inteligent, foarte prietenos,
‎deschis, priceput la limbi și bine educat.
‎Era un tip fermecător.
‎Am ajuns la concluzia ‎că era un posibil candidat operațional
‎și că puteam să-l recrutăm.
‎Aveam poza lui în sertar, ‎deci el era omul nostru.
‎Dar am înțeles ‎că nu putem face asta singuri
‎și am ajuns ‎să apelăm la serviciul britanic.
‎După câteva pregătiri,
‎britanicii au acționat ‎și l-au contactat pe Gordievsky.
‎De la jumătatea Războiului Rece, ‎serviciile de informații britanice…
‎…au fost împărțite ‎în mai multe organizații.
‎MI5, serviciul intern, se ocupa ‎de amenințări din Regatul Unit.
‎Dar munca în străinătate, ‎operațiunile din ambasade,
‎recrutarea străinilor ‎care să lucreze în serviciile britanice,
‎le făcea MI6, ‎Serviciul de Informații Secrete.
‎Era un jucător energic de badminton ‎și juca dimineața devreme.
‎Șeful secției britanice era și el jucător ‎de badminton, iar acesta avea
‎marele avantaj ‎că era cunoscut în Copenhaga
‎ca șef al serviciului de informații ‎britanic de acolo.
‎Era un mare avantaj
‎pentru că Gordievsky știa cu cine vorbea.
‎Am fost abordat
‎dimineața devreme, ‎pe un teren de badminton.
‎Terenul era disponibil ‎doar între șapte și opt dimineața.
‎A fost simplu. A avut contact vizual ‎cu Gordievsky, a trecut pe lângă el…
‎…și l-a întrebat: ‎„Vrei să purtăm o discuție?”
‎La care Gordievsky a zis: ‎„Ar fi foarte bine.”
‎Au avut niște îndoieli la început.
‎Fiind ofițer de informații, ‎ofițer KGB, eram eu sincer sau real?
‎Au vorbit pe șleau și au spus:
‎„Vrem să lucrezi pentru noi. Te bagi?”
‎Iar Gordievsky a zis: „Mă bag.”
‎Desigur, era neliniștit.
‎Fiecare agent e neliniștit.
‎Fiecare agent trăia cu teama ‎că poate fi demascat.
‎Trăiești cu ea în timp ce lucrezi.
‎Trăiești cu ea când termini.
‎Face parte din joc.
‎Eram în umbră, ‎asiguram acoperirea, asistam,
‎dar totul era secret.
‎Dacă doi știu, e periculos.
‎Dacă știu zece, e foarte periculos.
‎Avantajul unei prietenii ‎cu șeful KGB din Danemarca
‎e că poți merge la biroul șefului tău
‎să-i verifici documentele de pe birou
‎și să afli secretele de care ai nevoie.
‎Unele informații pe care Gordievsky ‎le-ar fi cunoscut și furnizat
‎era identitatea englezilor ‎sau americanilor care lucrau pentru ruși.
‎Fiind ofițer al KGB, activ în străinătate,
‎Gordievsky ar fi încercat să recruteze ‎străini să lucreze pentru ruși.
‎Uneori se întâlneau ‎în apartamente conspirative.
‎Alteori, în funcție de situație,
‎putea fi un contact direct ‎și discret în Copenhaga,
‎unde ceva pleca din mâna lui ‎și îi era dat altui tip
‎care mergea în sens opus, ‎în mijlocul drumului.
‎Știa numele mai multor agenți ‎din Norvegia, Suedia, Regatul Unit.
‎A transmis numele a 200 de oameni.
‎În 1978, Gordievsky ‎a fost chemat la Moscova.
‎Perioada lui la Copenhaga s-a terminat.
‎Pentru Oleg Gordievsky, ‎marele avantaj în întoarcerea la Moscova…
‎…a fost că al treilea departament al ‎Serviciului de Informații Externe al KGB
‎includea Marea Britanie și Scandinavia.
‎Deci, doar Gordievsky ‎putea folosi acei ani la Moscova,
‎trecând de la biroul scandinav ‎la cel britanic,
‎spre imensa surpriză și bucurie ‎a celor de la MI6…
‎…trimiterea sa în Anglia.
‎În anii '80, am fost secretarul personal
‎pentru afaceri externe și apărare ‎al lui Margaret Thatcher…
‎…afaceri externe și apărare.
‎Ea știa mai bine decât mine ‎că exista o singură sursă.
‎Dar nu-i știa numele. ‎Nu era nevoie să știe.
‎Serviciile noastre i-au oferit ‎informații lui Gordievsky
‎pe care le transmitea Uniunii Sovietice
‎pentru a-i convinge că era ‎un spion activ și eficient la Londra.
‎Pe atunci, Margaret Thatcher ‎era foarte antisovietică
‎și tot atunci Margaret Thatcher ‎a fost descrisă drept „Doamna de fier”.
‎Președintele Reagan a vorbit ‎despre „imperiul malefic”.
‎La propunerile de înghețare nucleară,
‎vă îndemn să vă feriți de tentația ‎mândriei, de tentația de a vă declara
‎deasupra tuturor și de a eticheta ‎ambele părți la fel de culpabile,
‎de a ignora faptele și impulsurile ‎agresive ale unui imperiu malefic,
‎de a cataloga cursa înarmărilor ‎drept o neînțelegere
‎și de a vă îndepărta astfel de lupta ‎dintre corect și greșit, bine și rău.
‎Îi considera pe ruși răul suprem ‎și a fost foarte vocal în discursuri,
‎mai ales la începutul președinției sale, ‎explicând cât de răi erau rușii.
‎Leonid Brejnev, liderul Uniunii Sovietice,
‎și Yuri Andropov, șeful KGB,
‎deveniseră convinși ‎la apariția administrației Reagan
‎că exista o șansă serioasă
‎ca Vestul să declanșeze ‎un război nuclear în viitorul apropiat.
‎Politicienii căutau un acord ‎pentru modernizarea forțelor lor
‎prin desfășurarea ‎în statele NATO vest-europene
‎a peste 500 de rachete nucleare ‎tactice americane.
‎Din reședința KGB din Londra, ‎Gordievsky a văzut telegrame,
‎semnale de la Centrul din Moscova ‎către alții din lume,
‎în care se descria ‎cum un exercițiu al NATO
‎era de fapt un camuflaj
‎a ceea ce credeau că e o mobilizare ‎pentru un prim atac asupra URSS.
‎Acesta a fost așa-numitul exercițiu ‎Able Archer din noiembrie 1983.
‎Să nu reducem vigilența deoarece aparatul ‎militar al Pactului de la Varșovia
‎continuă să crească și astăzi, neabătut.
‎Able Archer în sine, versiunea din 1983, ‎era un exercițiu de comandă,
‎în care erau era simulată ‎participarea prim-ministrului
‎și a altor lideri politici.
‎Și asta a alimentat paranoia lui Brejnev.
‎De ce un prim-ministru ‎dintr-un exercițiu militar
‎ar simula un război nuclear ‎cu Uniunea Sovietică?
‎Când cred că războiul e aproape, ‎îl pot anticipa
‎și pot începe ei un război ‎pe care nimeni nu l-a vrut.
‎Când amploarea ‎temerilor sovietice a devenit evidentă,
‎s-a hotărât că nu mai e prudent ‎să mergem pe acest drum
‎pentru că ar convinge URSS ‎că sunt atacați.
‎Și mi-a fost de mare ajutor să aflu ‎de la Gordievsky că era o teamă reală.
‎Dar ce știa Gordievsky să facă foarte bine
‎era să convingă Occidentul ‎că retorica lor,
‎discursurile lui Reagan ‎despre imperiul malefic
‎erau greșit percepute în est.
‎Deci, o parte din marea valoare ‎a informațiilor sale a fost să-i convingă
‎pe britanici și pe americani ‎să-și nuanțeze limbajul
‎și să nu-i prezinte pe ruși ‎ca pe niște oameni răi.
‎Era o informație uimitoare și era probabil
‎cel mai important lucru pe care Gordievsky ‎putea să-l transmită Vestului.
‎Era un om care, datorită inteligenței ‎și capacităților sale,
‎putea să ofere ‎această imagine de ansamblu.
‎Era de neprețuit.
‎Numele lui Oleg Gordievsky n-ar fi ieșit ‎niciodată din gura lui Thatcher
‎deoarece nu cunoștea numele.
‎Dar îl știa pe Oleg Gordievsky.
‎L-a considerat, fără îndoială, un erou.
‎Deci, așa cum spunea Oleg: ‎„Sunt Bond. James Bond.”
‎Gordievsky a devenit ‎agent rezident în Londra.
‎Vă puteți imaginea ‎cum curgea șampania la MI6
‎când informatorul lor a fost nominalizat ‎să devină șeful KGB din Londra.
‎Împărtășirea informațiilor interpersonale ‎e o parte sensibilă a unei relații.
‎Adesea, materialul sursă ‎poate fi împărtășit.
‎Materialul lui Gordievsky ajungea ‎peste Atlantic, dar identitatea lui nu.
‎Totuși, CIA vrea să afle ce se întâmplă. ‎Doar e serviciu de informații.
‎După un timp, devine clar că britanicii au
‎o sursă sovietică foarte bine plasată.
‎Și șeful diviziei de sud-est, ‎divizia Direcției Operațiuni…
‎…care conduce spionajul împotriva ‎Uniunii Sovietice și a aliaților săi,
‎a desemnat pe cineva să încerce să afle
‎cine e sursa pe care o au britanicii.
‎Omul-cheie care lucra la acel proiect
‎pentru a afla cine era sursa sovietică ‎era un om pe nume Aldrich Ames.
‎Gordievsky nu știa că ofițerul CIA,
‎Rick Ames, a intrat în reședința KGB ‎din Washington
‎și a început să le ofere informații.
‎Aldrich Ames era ofițer CIA ‎de nivel mediu în Direcția de Operațiuni.
‎Toată cariera a lucrat ‎împotriva țintelor sovietice.
‎Dar, sincer, nu era un carierist ‎și a început să spioneze pentru sovietici.
‎Nu din convingere ideologică.
‎Doar că voia bani, ‎atât pentru el, cât și, mai important,
‎pentru a menține stilul de viață ‎al soției sale care voia lucruri frumoase.
‎Și a început să spioneze pentru sovietici.
‎A fost o surpriză neplăcută pentru ei.
‎Au primit, pur și simplu, informația, ‎în unele cazuri dovezile,
‎că șase sau mai mulți ofițeri KGB ‎lucrau pentru SIS sau CIA…
‎DLE AMES, ‎PRIN PREZENTA CONFIRMĂM TRANSFERUL
‎TOTALIZÂND 1.535.077,28 DE DOLARI ‎ÎN CONTUL DV. PRIVAT.
‎La prima sa livrare ‎către KGB-ul din Washington,
‎el trădează identitatea a zece sau 11 ‎agenți sovietici care lucrează pentru CIA.
‎Știam că, în cele din urmă, ‎poate nu imediat…
‎…vor fi puși sub acuzare.
‎Și sigur că unii dintre ei ‎puteau fi executați.
‎Le spune și celor din KGB
‎ce știe CIA despre această sursă ‎secretă și sensibilă pe care o are MI6.
‎Americanii știau o parte din material, ‎dar nu știau sursa.
‎Punând cap la cap materialele furnizate,
‎analizând cine avea acces la materiale,
‎Aldrich Ames l-a identificat ‎pe Gordievsky drept sursă.
‎În cazul domnului Gordievsky,
‎SIS nu ne-a spus niciodată ‎cine e sursa lor.
‎Am aflat noi. De fapt, eu am aflat.
‎Am reușit să pun cap la cap niște elemente ‎care ne-au permis să identificăm cine era.
‎Acum trei zile, un angajat al CIA,
‎Aldrich Ames și soția lui ‎au fost arestați pentru spionaj.
‎Cei doi au cauzat pagube ‎serioase securității naționale.
‎Aldrich Ames e cel mai dăunător ‎trădător din istoria CIA.
‎A trădat numele lui Gordievsky, ‎le-a zis rușilor cine e. Restul e istorie.
‎În 1985, Oleg Gordievsky ‎a fost chemat înapoi la Moscova
‎pentru ceea ce i s-a spus că ar fi ‎discuții importante și informări
‎înainte ca el să preia conducerea ‎operațiunilor KGB din Marea Britanie.
‎Când a sosit telegrama:
‎„Vino peste două zile ‎la Moscova pentru discuții importante,”
‎știam ce înseamnă.
‎Mai fuseseră chemați cu zecile la Moscova ‎pentru discuții și apoi împușcați.
‎Se consultă cu șefii săi ‎de la MI6 și sunt de acord
‎că nu poți fi sigur de nimic,
‎dar dacă se întoarce ‎și totul e bine, va deveni rezident.
‎Va avea acces la toate operațiunile KGB ‎din Marea Britanie.
‎Pe de altă parte, dacă e de rău, ‎se întoarce și e posibil să moară.
‎Până la urmă, ‎îl lasă pe Gordievsky să decidă.
‎E decizia lui, iar se hotărăște să riște
‎și să se întoarcă la Moscova ‎să vadă ce se întâmplă.
‎Operațiunea Pimlico fusese organizată ‎cu grijă
‎împreună cu șefii săi britanici, ‎ca să-l extragă pe Gordievsky din URSS
‎dacă avea probleme acolo.
‎Operațiunea funcționa astfel: ‎în fiecare marți, la ora 19:30,
‎cineva de la stația MI6 din Moscova
‎urmărea o anumită brutărie ‎de pe bulevardul Kutuzovsky.
‎Și dacă vedea un bărbat ‎cu pantaloni și pălărie gri,
‎purtând o sacoșă din plastic ‎de la Safeway, acesta era semnalul.
‎Și trebuia să răspundă la semnal ‎mâncând o ciocolată Kit Kat sau Mars.
‎M-am gândit că ar trebui să fiu curajos. ‎Asta simțeam.
‎Oleg mi-a spus:
‎„Am simțit că ceva nu e în regulă.” ‎Și îmi amintesc clar această expresie.
‎A zis: „Mi-am simțit palmele transpirate.”
‎După ce s-a întors la Moscova, a observat
‎foarte repede că ceva nu e în regulă.
‎Când trece prin controlul pașapoartelor,
‎iar cel de la grăniceri se uită ‎la pașaport, îi observă numele
‎și sună pe cineva ca să raporteze ‎că a sosit Gordievsky.
‎În mod normal, era preluat ‎de un coleg de la KGB.
‎Dar când a ajuns el, nu-l aștepta nimeni.
‎E puțin ciudat.
‎Când ajunge acasă, descoperă dovezi clare…
‎…că se întâmplă ceva rău.
‎Ușa apartamentului său are trei yale, ‎dar el și soția pierduseră o cheie
‎și nu o mai foloseau, ‎însă a văzut că yala aceea era încuiată.
‎Ceea ce putea însemna un singur lucru.
‎Cineva fusese înăuntru.
‎Primul lui gând a fost: ‎„Asta e opera KGB.”
‎Apartamentul meu era supravegheat, ‎telefonul meu era ascultat
‎și, probabil, eram urmărit și video.
‎Așa că am fost urmărit ‎și ascultat de ei tot timpul.
‎Pretextul folosit de ei ca să mă cheme
‎era o serie de întâlniri importante ‎cu oameni importanți,
‎dar acestea nu s-au materializat.
‎Fără întâlniri, fără discuții.
‎Au fost și alte mici momente suspecte.
‎Marțea nu e nimic, nici miercurea.
‎Așteaptă toată săptămâna ‎și nu se întâmplă nimic.
‎KGB nu știa sigur ‎că Gordievsky era agent britanic.
‎Dacă ar fi știut, ‎l-ar fi arestat la aeroport.
‎L-ar fi închis.
‎I-ar fi înscenat un proces fals.
‎Apoi ar fi mers rapid spre execuție.
‎Ar fi îngenuncheat ‎și ar fi fost împușcat în ceafă.
‎E atât de simplu.
‎Dar nu au făcut-o, ceea ce, pentru mine,
‎însemna că aveau suspiciuni, ‎dar nu aveau dovezi.
‎Și așteaptă să cadă ciocanul.
‎În sfârșit se petrece ceva.
‎E anunțat de Grushko, ‎unul dintre adjuncții
‎șefului direcției, deci un mahăr în KGB.
‎Îi spune: „Vino cu mine. ‎Trebuie să ieșim din sediu
‎și să mergem ‎la o ședință despre strategiile
‎pătrunderii la nivel înalt ‎în guvernul britanic.”
‎Au găsit o cabană specială ‎a KGB în afara complexului
‎Direcției pentru Informații.
‎La început se prefăceau că e ceva,
‎o discuție neutră, ca de afaceri.
‎Dar apoi mi-au pus droguri în băutură.
‎În cele din urmă, m-au interogat.
‎Personalitatea mea ‎s-a schimbat imediat, profund.
‎Mi-am pierdut controlul. Nu mai vorbeam.
‎Gândeam ciudat.
‎Și a durat cel puțin cinci ore.
‎Într-o asemenea stare ‎am fost interogat de ei.
‎Știau ceva, dar nu suficient ‎ca să mă acuze imediat.
‎Căutau cu disperare mai multe dovezi.
‎Eram foarte îngrijorat. ‎După două, trei zile,
‎când am început ‎să-mi amintesc tot interogatoriul,
‎mi-am dat seama că eram foarte suspectat
‎și că viața mea era sub…
‎era în mare pericol.
‎Eram terminat când am început ‎să mă gândesc ce să fac,
‎să aștept interogatoriul propriu-zis,
‎poate cu tortură sau să încerc să evadez.
‎Și am decis să evadez,
‎știind că era un risc mare ‎și că aveam șanse mici.
‎Și-a dat seama că singura lui speranță ‎era să activeze Pimlico,
‎să activeze planul de extragere
‎și să fugă din Uniunea Sovietică ‎cu ajutorul britanicilor.
‎BULEVARDUL KUTUZOVSKY, UNIUNEA SOVIETICĂ ‎MARȚI, ORA 19:30
‎Oleg a văzut un individ, ‎dar se întreba dacă și el l-a văzut.
‎Ofițerul MI6 și-a băgat mâna în buzunar, ‎a scos un baton de Mars,
‎alții spun că era un Kit Kat ‎și a început să-l mănânce.
‎Deci Oleg știa că fusese văzut.
‎Așa a început cea mai importantă evadare ‎din istoria serviciilor britanice.
‎Ambasada britanică știa că Gordievsky
‎vrea să părăsească Uniunea Sovietică, ‎că rușii îl bănuiesc.
‎Nimeni care a fost supravegheat de KGB
‎n-a fost vreodată extras cu succes ‎din Uniunea Sovietică până acum.
‎Deci, el și MI6 au știut mereu ‎că, dacă trebuiau să activeze planul,
‎aveau șanse foarte mici.
‎Pimlico a fost o operațiune importantă ‎pe care Margaret Thatcher,
‎prim-ministrul, ‎trebuia s-o autorizeze personal.
‎Cineva mi-a spus
‎că era absolut esențial ‎să o contactez pe Margaret Thatcher.
‎Când i-am spus că e în Scoția, ‎a zis: „Doamne!”
‎L-am întrebat: „Să o sun?”
‎Mi-a zis: ‎„Nu, fără telefoane. Doamne ferește!
‎Trebuie să mergi la Balmoral ‎și să vorbești cu ea în persoană.
‎Să nu spui nimănui ce faci.”
‎Am ajuns acolo.
‎Asistentul reginei era la telefon ‎cu unul dintre asistenții reginei-mamă,
‎discutând subiectul foarte serios
‎dacă regina putea împrumuta ‎videocasetofonul reginei-mamă.
‎În cele din urmă am spus:
‎„Mă duc la ea, fie că vrei sau nu.
‎Așa că merg să o caut acum.”
‎I-am explicat situația,
‎ea a autorizat totul imediat ‎și m-am întors la Londra.
‎Încă aștept ‎să mi se ramburseze cheltuielile.
‎MOSCOVA, UNIUNEA SOVIETICĂ, 1985
‎MI6 a ascuns planul într-o copie ‎a sonetelor lui Shakespeare.
‎Era scris cu cerneală invizibilă,
‎dar, atunci când e pus în apă, ‎planul e dezvăluit,
‎indicându-i unde trebuie să ajungă.
‎MOSCOVA
‎Am început să mă gândesc la traseu. ‎M-am gândit la bilete.
‎Am început să mă gândesc ‎cum să scap de supraveghere.
‎Am început să mă gândesc ‎cum să trimit KGB-ului semnale false.
‎Când eram în drum spre o gară ‎ca să cumpăr un bilet în avans
‎și când a trebuit să scap ‎de cei care mă supravegheau,
‎a fost palpitant.
‎Multe puteau merge prost, ‎așa că era foarte tensionat.
‎Și-a petrecut ultimele zile cu familia.
‎A stat puțin timp ‎cu prietenul său, Mikhail Lyubimov.
‎M-a sunat din senin și a venit.
‎Avea o sticlă de votcă în mână, deschisă.
‎O sticlă mare!
‎Și bea din ea, nervos.
‎Îmi zice: ‎„Vezi tu, s-a întâmplat ceva groaznic.
‎M-au rechemat la Moscova. Sunt aici.
‎E grav. Cariera mea s-a terminat.” ‎Ceva de genul ăsta.
‎Am încercat să-l calmez.
‎Tremura și era într-o stare proastă.
‎Nu mi-a trecut prin cap
‎că un prieten și un camarad de arme
‎poate fi recrutat de britanici.
‎Nu m-am îndoit de el, sincer.
‎Dacă aveam îndoieli, îl împușcam.
‎Mi-am luat rămas-bun. ‎I-am sărutat pe copii
‎și pe soție.
‎Dar nu puteam să le spun mai multe
‎deoarece soția mea nu știa ‎de legătura mea cu britanicii.
‎Nu voiam să poarte ‎povara grea a cunoașterii
‎și responsabilității pentru ce făcusem eu.
‎De aceea.
‎Îmi iubesc familia, ‎copiii și soția atât de mult,
‎încât a fost un șoc teribil pentru mine.
‎Dacă îi spunea, ‎ea putea fi acuzată de trădare.
‎Așa că nu i-a spus.
‎Ea pleacă în vacanță.
‎Nu avea niciun motiv să creadă
‎că nu e decât o scurtă absență reciprocă.
‎Așa că l-a sărutat scurt pe buze.
‎Într-o seară, când era timpul să plec,
‎am părăsit repede clădirea.
‎Eram supravegheat fizic.
‎În spatele meu erau agenți, ‎două mașini, tot timpul.
‎Am traversat rapid, ‎practic am fugit peste drum
‎și am dispărut în parc.
‎În parc, când am fost la adăpostul ‎copacilor, am început să fug.
‎Ei nu au văzut că alergam. ‎Așa că am scăpat de ei.
‎Am ajuns la o gară, am urcat într-un tren
‎și am stat în el toată noaptea.
‎Între timp, un convoi cu doi ofițeri MI6, ‎soțiile lor și un bebeluș
‎se îndreaptă spre el cu două mașini.
‎Acoperirea lor era relativ simplă.
‎Trebuiau să le ofere celor din KGB ‎un motiv pentru care soția,
‎care își însoțea soțul din MI6, ‎era acolo cu copilul.
‎Se presupunea că, dacă ea era acolo,
‎bebelușul va merge cu ei ‎și nu va fi lăsat în urmă.
‎Deci, știind că ambasada era urmărită,
‎ea s-a tot plâns de dureri de cap.
‎Deci, în cazul ei, ‎motivul era să meargă la un doctor
‎care era cunoscut ‎de ambasada din Helsinki.
‎GARA DIN LENINGRAD, UNIUNEA SOVIETICĂ
‎Extragerea este un proces foarte stresant.
‎Asta s-a întâmplat cu Gordievsky.
‎A ieșit din gara din Leningrad ‎și s-a urcat într-un autobuz către Vyborg,
‎ultimul oraș sovietic, ‎la granița cu Finlanda.
‎Și a ajuns la un kilometru distanță ‎de punctul de întâlnire.
‎În drum spre graniță,
‎erau șanse mari ‎să fiu descoperit sau prins.
‎Merge pe jos ultimul kilometru ‎până la locul de întâlnire.
‎Se ascunde și așteaptă.
‎Eram neliniștiți. Era un lucru riscant.
‎S-ar putea să meargă prost. ‎Ar putea fi uciși.
‎S-ar putea rupe relațiile diplomatice ‎cu Regatul Unit. Orice e posibil.
‎Când așteptam să mă ia mașina britanică,
‎eram atacat de mii de țânțari
‎în iarba foarte înaltă, umedă și caldă.
‎Am așteptat mașinile câteva ore.
‎Și deveneam tot mai agitat.
‎După două minute, au sosit mașinile ‎și am fost pus în portbagaj.
‎În portbagaj a găsit ‎ceea ce se aștepta să găsească,
‎o pătură termică pentru a se acoperi.
‎Apoi a găsit un sedativ ‎pe care l-a înghițit.
‎După 80 de secunde au plecat.
‎Dar momentele periculoase au fost ‎opririle la punctele de control.
‎Grănicerii au înconjurat mașina.
‎Aveau actele necesare. ‎Erau într-o mașină diplomatică.
‎Totul părea să decurgă normal,
‎dar câinii au început ‎să adulmece în jurul mașinii.
‎În acest moment, ‎s-a întâmplat ceva incredibil,
‎pentru care istoria spionajului ‎nu are nicio comparație.
‎Gândindu-se ce e de făcut…
‎Soția unui ofițer MI6 ‎începe să distragă atenția câinilor
‎sau încearcă să facă asta cu ajutorul ‎unor chipsuri cu ceapă și brânză.
‎Opriseră motorul ‎și am auzit câinii adulmecând.
‎Reușește să păcălească un câine, ‎dar celălalt nu e interesat de chipsuri
‎și se apropie de spatele mașinii, ‎așa că ea trece la planul B.
‎Apoi doamnele, englezoaice geniale, ‎au început să schimbe scutece.
‎Scutecul bebelușului trebuie schimbat,
‎deci există un reziduu urât mirositor ‎pe care îl aruncă pe jos,
‎iar câinele e dezgustat, ‎așa cum am fi și noi,
‎și pleacă fără să mai prezinte ‎un interes pentru mașină.
‎Se duc la ultimul punct de control. ‎Tipul ia pașapoartele, se uită la ele.
‎Când să le returneze, ‎sună telefonul în gheretă.
‎Răspunde. Vorbește și vorbește.
‎Între timp, cei din mașini fac infarct.
‎Nu e nimic. Le returnează pașapoartele.
‎Așa că mașina pornește de pe loc.
‎Au schimbat muzica în mașină,
‎au pus compozitorul finlandez Sibelius
‎și se auzea compoziția sa, „Finlandia”.
‎Ceea ce, pentru tipul ascuns ‎în portbagaj, înseamnă
‎că acum suntem în siguranță în Finlanda.
‎Mi-am dat seama că sunt liber.
‎Sibelius a început să cânte.
‎A fost un miracol.
‎La sosirea în Finlanda, ‎îi așteptau două mașini.
‎Într-una erau doi britanici de la MI6.
‎În cealaltă, erau doi danezi ‎de la serviciul secret danez.
‎Serviciul Danez de Securitate îl aștepta, ‎i-a dat un pașaport nou,
‎l-a urcat în mașină și apoi…
‎direct în Finlanda.
‎De acolo a fost dus în Norvegia.
‎Apoi, din Norvegia a zburat la Londra.
‎Nu am regrete ‎pentru ce am făcut cu viața mea,
‎cum s-a schimbat și cum a trebuit să fug ‎ca să trăiesc în altă țară. Deloc.
‎Pentru KGB,
‎fuga lui Gordievsky ‎a fost o umilință extraordinară.
‎Această evadare prin operațiunea Pimlico
‎a fost o aventură, ‎a fost o operațiune foarte aventuroasă,
‎dar nu a fost profesională.
‎Nu poți transporta agenții ‎în portbagajul mașinii.
‎E o mizerie ‎pentru orice ofițer de informații.
‎Nu mi-am trădat țara.
‎Nu i-am trădat pe cei din URSS, pe ruși
‎pe cei aflați ‎sub umbrela Uniunii Sovietice.
‎Cred că am trădat regimul
‎și sistemul comunist sovietic, ‎care era nelegitim, greșit
‎și, în multe perioade sovietice, ‎chiar criminal.
‎Pentru ruși era un trădător, evident.
‎E de înțeles că pentru noi era un erou.
‎Noi considerăm recrutarea lui Gordievsky
‎și cazul Gordievsky
‎una dintre cele mai bune sau cea mai bună
‎operațiune occidentală de spionaj ‎din Războiul Rece.
‎Cred că a jucat un rol esențial ‎în încheierea Războiului Rece
‎și înlocuirea lui cu o relație mai calmă ‎și mai măsurată între est și vest.
‎După evadarea lui, a fost prezentat ‎prim-ministrului Margaret Thatcher.
‎Ulterior a fost prezentat ‎și președintelui Reagan,
‎având în vedere ‎informațiile valoroase oferite.
‎Informațiile au ajuns direct la decidenții ‎din ultimele etape ale Războiului Rece.
‎Când l-am cunoscut pe Gordievsky ‎prima dată, în 1986,
‎cel mai important lucru ‎pentru el era familia.
‎Primul lucru la care se gândea dimineața
‎era cum să-și poată aduce ‎familia alături de el.
‎În sfârșit, familia Gordievsky ‎e reunită în grădina de țară
‎a unei case secrete din sudul Angliei,
‎unde sunt liberi de amenințarea KGB.
‎Oleg și-a văzut ultima oară soția
‎fiicele, Anna și Maria, acum șase ani.
‎Sunt foarte fericit, încântat și…
‎mă simt ușurat și satisfăcut.
‎Și…
‎Dar uneori am senzația că poate e un vis.
‎Poate e un vis frumos. ‎Poate mă trezesc și nimic nu e adevărat.
‎- Sper că e. ‎- Trezește-te!
‎Nu e un vis. Sunt aici.
‎Mulțumesc.
‎Oleg Gordievsky are 83 de ani.
‎Acum nu mai e foarte activ.
‎Locuiește în Anglia, ‎încă sub securitate sporită.
‎A fost condamnat la moarte în lipsă
‎și a trăit sub amenințarea asta.
‎Dar există o compensație
‎deoarece am senzația minunată ‎de libertate, democrație…
‎…și civilizație a insulelor britanice.
‎Poate n-am destule aventuri, ‎dar am multe alte lucruri bune.
‎Per total, nu e așa de rău.
‎OPERAȚIUNI DE SPIONAJ
‎Subtitrarea: Marcel Negrău