МОСКВА, РАДЯНСЬКИЙ СОЮЗ 1985 РІК
Олег Гордієвський, радянський офіцер КДБ, мабуть, один з найкращих шпигунів,
які працювали на МІ6, Британську розвідку.
Я був готовий ризикувати заради безпеки Великої Британії.
Коли прийшла телеграма, я знав формулювання.
Я під підозрою, і я в серйозній біді.
Якнайшвидше потрібна ексфільтрація.
МІ6 попередили, що помітили його сигнал про ексфільтрацію,
а саме — офіцер МІ6 пройшов повз із шоколадкою.
Коли я почав готуватися до втечі, все це стало цікавим.
Це була операція з найвищими ставками.
Я дуже нервував.
Багато разів я казав собі: «Це ніби кіно. Поглянь на це.
Я дивлюся фільм про себе?»
Операція «Пімліко» — найсміливіша
і найвідчайдушніша спроба врятувати офіцера з Москви.
ЦЕНТРАЛЬНЕ РОЗВІДУВАЛЬНЕ УПРАВЛІННЯ
СЕКРЕТНО
ШПИГУНСЬКІ ОПЕРАЦІЇ
ОПЕРАЦІЯ «ПІМЛІКО»
Почнемо?
У 1967 році мене відправили до Копенгагена
заступником начальника відділку КДБ.
Раніше я був полковником КДБ і офіцером розвідки. Шпигун.
Гей, ми там не працювали проти данців.
Ми працювали переважно проти американців і НАТО.
Треба пам'ятати, що Данія — маленька країна
на передовій Холодної війни.
Шпигуни — найдешевша зброя для війни.
Отже, більшість соціалістичних країн, зрештою, мали шпигунів у посольствах
або незалежно від посольств, які працювали в Данії.
ПОСОЛЬСТВО РФ
Тоді я зустрів Гордієвського, який там працював.
Горді був заступником начальника відділку, моєю правою рукою,
найближчою людиною у відділку КДБ після мене.
Насправді Олег Гордієвський був людиною, оточеною КДБ.
Спочатку я був «гомо совєтікус»,
тобто звичайною радянською людиною, яка звикла брехати,
яка в родині розмовляла однією мовою, а в Партії — іншою.
Моя мати не була членом Комуністичної партії.
Саме вплив моєї матері з її нормальністю
навчив мене сприймати реальність радянського життя
у її справжньому світлі та вимірі.
Вона була проти КДБ, бо мій батько був членом КДБ,
і вона бачила всі хитрощі й жорстокість.
Ми з братом приєдналися не до КДБ
як такого зловісного внутрішнього органу, а до Департаменту зовнішньої розвідки.
Це елітна організація,
де люди інтелектуальні, говорять різними іноземними мовами.
Але що це була за робота?
Залучення громадськості у якості секретних інформаторів КДБ.
А за кордоном? Ми мали зробити те саме.
У той час була ситуація до Празької весни.
Чехи стоять у черзі, щоб дослідити нову здобуту свободу.
Останні два місяці,
відколи змістили суворого сталініста Новотни з посади Секретаря ЦК КПЧ,
вони сперечаються щодо форми майбутнього свого суспільства.
За кілька місяців до того до влади в Празі прийшов Александер Дубчек,
пообіцявши те, що він назвав «соціалізмом з людським обличчям».
Одним з перших кроків було скасування цензури,
навіть заклики до багатопартійної демократії.
Але Москва тиснула на Дубчека, щоб змінити його реформи,
а також складати військові плани.
Радянський лідер Леонід Брежнєв спочатку підтримував Дубчека.
Тепер він боявся, що реформи в Празі послаблять Східний блок.
Пам'ятаю, як багато людей з нашого відділку КДБ п'ють горілку.
Ми закладалися, чи росіяни
відправлять танки до Праги чи ні.
Тож я пам'ятаю, що ми з Олегом побилися об заклад,
що вони не відправлятимуть танки.
Ми програли, до речі, тому що це сталося 1968 року.
ПРАГА, ЧЕХОСЛОВАЧЧИНА 20 СЕРПНЯ 1968 РОКУ
Усім людям Чехословацької Соціалістичної Республіки,
війська Радянського Союзу перетнули національний кордон
Чехословацької Соціалістичної Республіки.
Юний Гордієвський був у посольстві, коли отримав новини про вторгнення.
Це був величезний удар для моєї…
Для залишків моєї віри в те, що комунізм може розвиватися.
Тоді я подумав: «Ні, комуністи ніколи не зміняться».
Це жорстка тоталітарна система, яку я відкидаю.
Хоробрий чехословацький народ намагався повернути свободу й демократію.
Його зупинив репресивний радянський режим.
З того дня я більше ніколи не підтримуватиму той режим.
Я більше ніколи не відчуватиму себе комуністом.
Того дня я став ментальним перебіжчиком.
Я дистанціювався від решти КДБ, який…
асоціювався з чистками, ГУЛАГом і так далі.
Він підходить до телефону, дзвонить додому дружині
плаче навзрид,
бо він засмучений тим, як Радянський Союз
й інші країни Варшавського договору
вирішують ситуацію в Чехословаччині.
Насправді, він очікував, що телефон прослуховують.
І так це й було.
Отже, розвідка Данії слухала його розмову з дружиною.
І саме тоді один з цих техніків вибіг у коридор,
пішов до начальника Служби розвідки Данії,
постукав у його двері і сказав: «Босе, ви маєте це послухати».
Тоді я був заступником голови
Служби поліцейської розвідки й безпеки Данії.
І тому був оперативним керівником.
Я не розмовляв російською, тож не міг зрозуміти одразу,
але міг прочитати стенограму.
Ми досить швидко з'ясували, що він був з КДБ
і був офіцером підтримки для таємних агентів.
І тому він тісно контактував з данським духовенством, данською поліцією,
відділом реєстрації персоналу, щоб знайти нові «лазівки», як вони це називали,
для радянської мережі таємних агентів розвідки.
Це багато нам про нього сказало.
Він був кмітливий, розумний, дуже доброзичливий,
відкритий, добре володів мовою і був добре освічений.
Він був чарівним хлопцем.
Тоді ми дійшли висновку, що він — оперативна можливість,
і треба його завербувати,
у мене в шухляді була його фотографія — його ми шукаємо.
Але ми зрозуміли, що самі не впораємося,
і попросили британську службу.
І після деякої підготовки
британці зробили крок і протягли руку Гордієвському.
Британська розвідка, безумовно, була всередині Холодної війни
і була розділена на кілька різних організацій.
Внутрішня служба МІ5 шукала загрози в самій Британії.
Але за кордоном в посольствах працювала
і вербувала іноземців для роботи на Британську розвідку
МІ6 — Таємна служба розвідки.
Він був енергійним бадмінтоністом і грав рано вранці.
А британський голова відділку теж грав у бадмінтон. І в нього
була велика перевага, що він був відомий всьому Копенгагену
як голова Британської розвідки у Копенгагені.
Це була велика перевага,
бо Гордієвський знав, з ким говорить.
Мене знайшли і зустріли
рано вранці на корті для бадмінтону.
Корт був вільний лише з сьомої до восьмої ранку.
Було просто встановити зоровий контакт із Гордієвським, пройти повз нього
і сказати: «Хотів спитати, чи не бажаєте поговорити?»
На що Гордієвський сказав: «Було б дуже добре».
У них були деякі сумніви на початку.
Будучи офіцером розвідки, офіцером КДБ, чи був я щирим і справжнім?
Вони прямо поговорили і сказали:
«Ми хочемо, щоб ви працювали на нас. Згодні?»
І Гордієвський сказав: «Що ж, згоден».
Звісно, він хвилювався.
Кожен агент хвилюється.
Кожен агент жив у страху, що тебе можуть викрити.
Ти живеш зі страхом, поки працюєш.
Ти живеш зі страхом, коли закінчиш.
Це частина гри.
Ми були позаду, прикривали, допомагали,
але це було таємницею.
Якщо про це знають двоє, це небезпечно.
Якщо знає десять — дуже небезпечно.
Привілеєм дружби з головою КДБ у Данії є те,
що ти можеш піти до кабінету свого боса,
переглянути його папери й документи на столі
й знайди потрібні секрети.
Деякі з відомостей, які Гордієвський мав знати і, ймовірно, надав би,
були б імена британців чи американців, які таємно працювали на росіян.
Як офіцер КДБ, що працював за кордоном,
Гордієвський намагався завербувати іноземців для роботи на росіян.
Іноді вони зустрічалися в таємних квартирах.
А іноді, залежно від ситуації,
це міг бути швидкий контакт посеред Копенгагена,
де річ залишили в руці одного і віддавали іншій людині,
яка йшла в інший бік, посеред дороги, так би мовити.
Він знав імена кількох агентів у Норвегії, Швеції, Великобританії.
Він надав імена 200 людей.
У 1978 році Гордієвського викликали до Москви.
Період його перебування у Копенгагені скінчився.
Великою перевагою для Олега Гордієвського у його поверненні до Москви було те,
що третій відділ зовнішньої розвідки КДБ
включав Британію та Скандинавію.
Тож лише Гордієвський міг використати ці роки у Москві
для переведення зі Скандинавського на Британський напрямок,
що стало величезною несподіванкою й радістю для МІ6, Британської розвідки,
що його перевели до Британії.
У 1980-х я був членом Приватного секретаріату
Маргарет Тетчер із закордонних справ й оборони,
Радником із зовнішніх справ і оборони.
Вона точно краще за мене знала, що є єдине джерело.
Але вона не знала його імені. Їй і не треба було знати.
Наші служби надали Гордієвському інформацію,
яку він міг передати Радянському Союзу,
щоб переконати їх, що він був активним і дієвим шпигуном у Лондоні.
У той час Маргарет Тетчер була різко проти радянської влади,
у ті часи Маргарет Тетчер називали «Залізною леді».
Президент Рейган говорив про «імперію зла».
У обговоренні пропозицій заморожування ядерної зброї
закликаю вас остерігатися спокуси гордості, спокуси безтурботності…
проголошуючи себе вище за все це і називаючи обидві сторони винними,
ігнорувати факти історії та агресивні імпульси імперії зла,
просто назвати гонку озброєнь величезним непорозумінням
і вийти з боротьби між правильним і поганим, добром і злом.
Він вважав росіян великими злодіями, і він дуже чітко говорив у промовах,
особливо на початку свого президентства, пояснюючи, наскільки погані росіяни.
Леонід Брежнєв, лідер Радянського Союзу,
і Юрій Андропов, голова КДБ,
з появою адміністрації Рейгана переконалися,
що є справжній, серйозний шанс
що найближчим часом Захід почне ядерну війну.
Політики прагнули домовитись про модернізацію своїх сил,
розгорнувши в західноєвропейських країнах НАТО
понад 500 нових американських ядерних ракет.
Від агентури КДБ у Лондоні Гордієвський побачив телеграми,
світлові сигнали з Центру Москви іншім агентам по світу,
в яких описували, що навчання НАТО
були прикриттям для того,
що вони вважали мобілізацією для першого удару по Радянському Союзу.
Це були так звані навчання НАТО «Вмілий лучник» у листопаді 1983 року.
Ми не можемо послабити нашу пильність, бо військова машина Варшавського договору
продовжує постійно зростати і сьогодні.
Сам «Вмілий лучник» у варіанті 1983 року був командно-штабними навчаннями,
де люди мали зображати прем'єр-міністра,
вищих політичних лідерів.
І це ще раз підкріпило параноїдальну ідею Брежнєва.
Навіщо прем'єр-міністру у військовій грі
імітувати ядерну війну з Радянським Союзом?
Якщо вони думають, що скоро почнеться війна,
вони можуть самі її почати, хоча війни ніхто й не хоче.
Коли масштаби радянських страхів стали очевидними,
було вирішено, що не розсудливо нам йти цим шляхом,
бо це справді переконає Радянський Союз, що на них можуть напасти.
Було корисно дізнатися від Гордієвського, що це був справжній страх.
Але що Гордієвський дуже добре вмів,
так це переконувати Захід у тому, що їхня риторика,
промови про імперію зла, які виголошував Рейган,
на Сході зрозуміють неправильно.
Отже, частина великої цінності його розвідки полягала в переконанні
британців й американців у тому, щоб вони пом'якшили мову
і не зображали росіян огидними, злими людьми.
Це приголомшлива інформація, і це, мабуть,
одна найважливіша річ, яку Гордієвський може дати Заходу.
Він був людиною, яка завдяки своєму розуму і здібностям,
могла надати дуже широку картину.
Він був просто безцінним.
Ім'я Олег Гордієвський не могло вислизнути з рота Тетчер,
бо вона не знала його імені.
Але вона знала Олега Гордієвського.
Вона, без сумнівів, вважала його героєм.
Отже, як сказав Олег: «Я Бонд, Джеймс Бонд».
Гордієвський став виконуючим обов'язки резидента у Лондоні.
Можете уявити, що у МІ6 в тій момент шампанське лилося рікою,
бо їхній агент став особою, яку мали призначити головою КДБ у Лондоні.
Обмін агентурною розвідкою — один з найчутливіших моментів у стосунках.
Часто ділитися можуть самим вихідним матеріалом.
Матеріал Гордієвського передали через Атлантику,
але його особистість не розкривалася.
Тим не менш, ЦРУ,
як спецслужба, хотіла знати, що відбувається.
Через деякий час стало ясно, що британці мають
дуже добре законспіроване радянське джерело будь-якого характеру.
І голова Південно-східного відділу Оперативного управління,
який веде шпигунську діяльність проти Радянського Союзу і його союзників,
призначив людину, яка мала з'ясувати,
що це за джерело, яке мають британці.
Ключова людина, яка працювала
над цим проєктом і мала з'ясувати, хто це радянське джерело, був Олдріч Еймс.
Гордієвський не знав, що офіцер ЦРУ Рік Еймс
прийшов до резидентури КДБ у Вашингтоні
і запропонував розвідувальні дані.
Олдріч Еймс — офіцер ЦРУ середнього рівня в Оперативному управлінні.
Він працював проти радянських мішеней.
Але, чесно кажучи, він не був успішним і починав шпигувати для Радянського Союзу.
Не через ідеологічні переконання.
Просто він хотів грошей і для себе, і, головне,
щоб підтримувати спосіб життя своєї дружини, яка звикла мати гарні речі.
І він почав шпигувати для Радянського Союзу.
Це вибило їх з колії. Справді.
Що їм просто дають інформацію, а в деяких випадках — докази того,
що пів дюжини чи більше офіцерів КДБ працюють на Таємну службу розвідки чи ЦРУ.
ПАНЕ ЕЙМС, ЦИМ МИ ПІДТВЕРДЖУЄМО ПЕРЕВЕДЕННЯ КОШТІВ
У РОЗМІРІ $ 1 535 077,28 НА ВАШ ОСОБИСТИЙ РАХУНОК.
Під час першого злиття інформації КДБ у Вашингтоні
він зраджує особи десятьох чи 11 радянських агентів, що працюють на ЦРУ.
Я знав, що вони з часом, можливо, не одразу,
але що їх зрештою притягнуть до відповідальності.
І звісно, що деяких з них можуть стратити.
Він також розповів КДБ,
що ЦРУ знали про цю таємне законспіроване джерело, яке було в МІ6.
Американці знали частину матеріалу, але не знали джерела.
Зібравши джерело наданого матеріалу, дослідивши,
хто мав доступ до матеріалу,
Олдріч Еймс зміг ідентифікувати Гордієвського як джерело.
У справі пана Гордієвського,
так, таємна розвідка не розкрила їхнє джерело.
Ми це з'ясували. Я це з'ясував.
Я зміг зібрати кілька частин, щоб ми могли визначити, хто це.
Три дні тому співробітника ЦРУ
Олдріча Еймса та його дружину заарештували за шпигунство.
Подружжя завдало значної шкоди нашій національній безпеці.
Олдріч Еймс — зрадник, який завдав найбільшої в історії ЦРУ.
Він видав ім'я Гордієвського, розповів росіянам, хто це, а решта — історія.
У 1985 році Олега Гордієвського викликали до Москви,
для, як він сказав, важливих обговорень і брифінгів,
перш ніж він офіційно очолив оперативне управління КДБ у Британії.
Коли прийшла телеграма:
«За два дні приїжджай до Москви для важливої розмови»,
я впізнав формулювання.
Десятки людей викликали до Москви на важливі сесії, а потім розстрілювали.
Він консультується з кураторами МІ6, і вони домовляються…
Ні в чому не можна бути певним,
але якщо він повернеться, і все буде добре, він стане резидентом.
Він матиме доступ до всього, що стосується операцій КДБ у Великобританії.
З іншого боку, якщо це справді погана новина,
він повернеться і, швидше за все, загине.
Зрештою, вони дозволяють вирішувати Гордієвському.
Це його рішення, і він вирішує, що ризикне
і повернеться до Москви, щоб подивитися, що буде.
Операцію «Пімліко» ретельно організували
його британські куратори, щоб ексфільтрувати Гордієвського із Союзу,
якщо він потрапить там у біду.
«Пімліко» була організована так, що щовівторка о 19:30
хтось із відділку МІ6 у Москві
дивився на певну… На пекарню на Кутузовському проспекті.
І якщо там буде чоловік в сірих штанях і сірому капелюсі
з поліетиленовим пакетом із «Сейфвей», це буде сигналом.
І вони мають відповісти, з'ївши батончик «КітКат» або «Марс».
Я думав, що мушу бути мужньою людиною. Я так почувався.
Але Олег сказав мені:
«Я просто відчув, що щось не так». І я добре пам'ятаю цю фразу.
Він сказав: «Я відчув свої долоні. Я пітнів ».
Після повернення до Москви він дуже швидко помітив,
що щось було не так.
По-перше, коли проходив паспортний контроль,
людина з прикордонників КДБ дивиться на паспорт, помічає ім'я
і телефонує комусь, щоб повідомити, що Гордієвський прибув.
Зазвичай його зустрічав колега з КДБ.
Але коли він приїхав, його ніхто не зустрічав.
Знову ж таки, це трохи дивно.
Коли він повернувся додому, знайшов однозначні докази,
що відбувається щось погане.
У нього в квартирі три замки,
але вони з дружиною загубили ключ від одного,
і не використовували його, але він помітив, що цей замок замкнутий.
Це могло означати лише одне.
В квартирі хтось був.
Його перша думка: «Це КДБ. Це робота КДБ».
В моїй квартира були жучки, телефон прослуховували, і, напевно,
у моїй квартирі був навіть телевізор.
Тож вони мене постійно дивилися й слухали.
Приводом для того, щоб мене викликати,
була низка важливих зустрічей з важливими людьми,
яких так і не було.
Жодних зустрічей, нарад, обговорень.
Інші незначні підозрілі моменти.
У вівторок — нічого. У середу — нічого.
Він цілий тиждень чекає, а нічого не відбувається.
У КДБ не знали напевно, що Гордієвський був британським агентом.
Якби знали, заарештували б його в аеропорту.
Його посадили б до в'язниці.
Йому б влаштували фальшивий суд.
А потім — швидка прогулянка до кімнати страти.
Його поставили б на коліна і вистрілили у потилицю.
Усе просто.
Але цього не сталося, що для мене
свідчить про те, що в них були підозри, але не було доказів.
Він чекає, що на нього впаде молот.
Нарешті щось станеться.
Його повідомив Грушко, один із заступників начальника
Першого головного управління, тобто великий пес у КДБ.
Він каже: «Ходімо зі мною. Треба вийти зі штаб-квартири
і провести зустріч щодо стратегій проникнення
у британський уряд на високому рівні».
Вони знайшли котедж, спеціальний будинок КДБ поза територією
Першого головного управління розвідки.
Спочатку вдавали, що це просто якась
нейтральна дискусія про якісь справи.
Але потім мені додали наркотики в напої.
Потім вони почали допит.
Моя особистість змінилася одразу, глибоко.
Я втратив контроль над собою. Перестав говорити.
Думки були дивні.
І це тривало щонайменше п'ять годин.
І в такому стані мене допитували.
Вони дещо знали, але недостатньо, щоб негайно почати судове переслідування.
Вони відчайдушно шукали докази.
Я дуже хвилювався. Через два-три дні,
коли я почав згадувати весь зміст допиту,
Я зрозумів, що мене підозрюють
і моє життя було в…
У великій небезпеці.
Я закінчив, коли почав думати, що робити:
просто дочекатися належного допиту,
може, з тортурами, або спробувати втекти.
І я вирішив спробувати втекти,
знаючи, що це великий ризик і шанси не великі.
І він усвідомлює, що його єдина надія — почати «Пімліко»,
застосувати план ексфільтрації
і втекти із Союзу за допомогою своїх британських друзів.
КУТУЗОВСЬКИЙ ПРОСПЕКТ, РАДЯНСЬКИЙ СОЮЗ ВІВТОРОК, 19:30
«СЕЙФВЕЙ»
Олег бачив цю людину, але думав, чи бачив він її насправді.
Офіцер МІ6 засунув руку в кишеню, дістав батончик «Марс»,
інші кажуть — «КітКат», і почав його їсти.
Отже, Олег знав, що його помітили.
Так почалася найбільша історія втечі в історії Британської розвідки.
Тепер Британське посольство знає, що Гордієвський
хоче покинути Радянський Союз, що на нього полюють росіяни.
Ніхто з тих, хто був під наглядом КДБ,
досі не був успішно ексфільтрованим з Радянського Союзу.
Тож він і МІ6 завжди знали, що якщо вони мають застосувати план втечі,
долатимуть багато перешкод.
«Пімліко» була такою важливою операцією, проведення якої прем'єр-міністерка Тетчер
мала дозволити особисто.
Мені хтось сказав,
що вкрай важливо зв'язатися з Маргарет Тетчер.
А коли я сказав: «Вона в Шотландії», він сказав: «Боже».
Я сказав: «Мені подзвонити?»
Він сказав: «Ні, не телефонуй. Заради Бога.
Ти маєш поїхати у Балморал і поговорити з нею особисто.
І нікому не кажи, що ти робиш».
Я приїхав туди.
Помічник королеви розмовляв по телефону з помічником королеви-матері,
вони обговорювали дуже серйозну тему —
чи може королева позичити відеомагнітофон королеви-матері.
Але зрештою я мусив сказати:
«Я зустрінусь з нею, хочеш ти цього чи ні.
Я піду й знайду її».
Я пояснив їй ситуацію,
вона одразу ж дала свій дозвіл, і я повернувся до Лондона.
Я досі чекаю на компенсацію витрат.
МОСКВА, РАДЯНСЬКИЙ СОЮЗ 1985 РІК
МІ6 сховала план у томі сонетів Шекспіра
і використовувала таємні чорнила,
які проявляються, якщо їх помістити у воду, і розкривають план того,
куди саме він має пробратися.
МОСКВА
ЛЕНІНГРАД
Я почав думати про маршрут. Я почав думати про квитки.
Я почав думати, як позбутися спостереження КДБ.
Я почав думати, як надіслати в КДБ фальшиві сигнали.
Коли я їхав на вокзал, щоб купити квиток за кілька днів заздалегідь,
і мав по дорозі позбутися спостереження,
це було цікаво.
Багато чого могло піти не так, тож він був грудкою нервів.
Він провів останні кілька днів з сім'єю.
Він провів час зі своїм давнім другом Михайлом Любимовим.
І раптом він подзвонив мені і приїхав.
У його руці була пляшка горілки, відкрита.
Велика пляшка.
Він пив, нервово пив.
«Розумієш, — сказав він, — сталося жахливе.
Мене відкликали до Москви. Я тепер тут.
Це дуже погано. Моя кар'єра скінчилася». Щось таке.
Я намагався заспокоїти.
Він тремтів і був у дуже поганому стані.
Я ніколи не думав,
що мій друг і товариш по зброї
може бути завербований британцями.
У мене не було сумнівів, чесно.
Бо якби були сумніви, я б його застрелив.
Я намагався попрощатися. Я цілую дітей,
цілую дружину і прощаюся.
Але я не зміг розповісти їм більше,
бо моя дружина не знала про мої контакти з британцями.
Я не хотів, щоб вона несла важкий тягар знань
і відповідальності за те, що я зробив.
Ось чому.
Я так люблю свою сім'ю, дітей і дружину,
що для мене це був жахливий шок.
Якщо він їй сказав би, її звинуватили б у зраді.
Тож він цього не зробив.
Вона їде у відпустку.
У неї не було підстав думати, що буде
щось більше, ніж коротка розлука один з одним.
Тому вона коротко поцілувала його в губи.
Одного вечора, коли вже прийшов час їхати,
я швидко вийшов з будівлі.
Я постійно був під наглядом фізично.
За мною були агенти, дві машини, постійно.
Швидко перетнув, практично, перебіг дорогу
і зник у парку.
У парку, коли дерева сховали мене від стеження, я почав тікати.
Вони не бачили, що я біжу. Тож я від них відірвався.
Я дійшов до вокзалу, сів на потяг
і пробув у ньому всю ніч.
Тим часом конвой з двох офіцерів МІ6, їхніх дружин і дитини
у двох різних машинах їде йому назустріч.
Легенда для прикриття була досить простою.
Вони мали вкласти в голову КДБ причину, чому дружина,
яка подорожувала зі своїм чоловіком з МІ6, чому вона була там з дитиною.
Було зрозуміло, що якби вона була там,
дитина поїхала б з нею, а не залишилася.
Тож, знаючи, що посольство прослуховували,
вона постійно скаржилася на головний біль і таке інше.
Отже, причина в її конкретному випадку — звернення до відомого лікаря
у посольстві в Гельсінкі.
ЛЕНІНГРАДСЬКИЙ ВОКЗАЛ, РАДЯНСЬКИЙ СОЮЗ
Ексфільтрація — це надзвичайно стрес. Гадаю, саме це сталося з Гордієвським.
Він виходить з вокзалу в Ленінграді і сідає на автобус до Виборгу,
останнього міста Радянського Союзу перед фінським кордоном.
Його відпустили десь за кілометр до місця зустрічі.
Дорогою до кордону був великий шанс,
що мене знайдуть або спіймають.
Він пройде останній кілометр до місця, де його заберуть.
Він ховається і чекає.
Ми були стурбовані. Це була ризикована справа.
Усе може піти не так. Можуть загинути люди.
Це може розірвати дипломатичні відносини з Британією.
Усе можливе.
Я чекав на британську машину, яка мене забере,
покусаний тисячами комарів,
у дуже високій траві, де було дуже вогко і спекотно.
Я кілька годин чекав на машини.
Я все більше нервував.
Через дві хвилини приїхали машини, і мене посадили в багажник.
Він знайшов у багажнику те, що очікував знайти:
ковдру з фольги, щоб вкритися.
Потім він знайшов заспокійливе і прийняв його.
Вісімдесят секунд, і вони виїхали звідти.
Але небезпечним моментом була серія блокпостів.
Далі прикордонники оточили машину.
У них були всі документи. Вони були в дипломатичному авто.
Схоже, все йшло за планом,
а потім собаки почали обнюхувати машину.
У цей момент сталося щось неймовірне,
чому історія шпигунства не має аналогів.
Треба швидко щось вигадати…
Дружина одного з офіцерів Мі6 почала відволікати собак
чи намагалася їх відволікти чипсами зі смаком цибулі й сиру.
Вони вимкнули двигун, і я почув, як собаки нюхають.
Це відволікло одного собаку, але іншому чипси не були цікаві,
і він підійшов до багажнику машини, тоді вона задіяла план Б.
Потім дівчата, блискучі англійські леді, почали міняти підгузки.
Дитині треба змінити підгузок,
тож вона викидає добрячий смердючий залишок,
собаці це було огидно, як було б і нам з вами,
він відходить і більше не цікавиться машиною.
Останній блокпост.
Хлопець бере їхні паспорти, дивиться на них. Гаразд.
Перш ніж віддати, на посту дзвонить телефон.
Він бере слухавку. Говорить і говорить.
Тим часом у всіх у машині вже серцевий напад.
Виявляється, нічого. Віддає їм паспорти.
Тож машина поїхала.
Вони змінюють музику в машині,
ставлять фінського композитора Сібеліуса
і починають грати його композицію «Фінляндія».
А це для таємно захованого у багажнику чоловіка означало,
що тепер вони у безпеці у Фінляндії.
І я розумію, що тепер я вільний.
І почав грати Сібеліус.
Це було диво.
Після прибуття у Фінляндію на них чекали дві машини.
В одній машині було двоє британців з МІ6.
В іншій машині — два хлопці з поліцейської розвідки Данії.
Служба безпеки Данії чекала, надала йому новий паспорт,
посадила в машину, а потім…
до Фінляндії.
Звідти його забрали до Норвегії.
А потім з Норвегії — літаком до Лондона.
Я не шкодую про те, що я зробила зі своїм життям,
як я змінив його, що довелося втекти і жити в іншій країні. Зовсім ні.
Для КДБ
втеча Гордієвського була надзвичайним приниженням.
Ця жахлива втеча «Пімліко»
була пригодою, це була дуже авантюрна операція,
але це було непрофесійно.
Не можна вивозити агентів у багажнику машині.
Це нісенітниця для будь-якого офіцера розвідки.
Я не зрадив країну.
Я не зраджував людей Радянського Союзу,
росіян, народи під п'ятою Радянського Союзу.
Гадаю, я зрадив режим
і радянську комуністичну систему, які були незаконні, неправильні,
а інколи у радянській історії навіть злочинні.
Для росіян він був зрадником.
Зрозуміло, для нас він був героєм.
І ми розглядаємо вербування Гордієвського
і справу Гордієвського
як одну з найкращих, можливо, найкращу
операцію західної розвідки під час Холодної війни.
Гадаю, він зіграв ключову роль у припиненні Холодної війни і її заміни
на більш спокійні, більш зважені відносини
між Сходом і Заходом.
Після втечі його представили прем'єр-міністерці Маргарет Тетчер.
Пізніше його представили президенту Рейгану
на підставі цінних даних, які він надав.
А його розвіддані передавалися безпосередньо ключовим особам
на останніх етапах Холодної війни.
Коли ми вперше зустрілися з Олегом Гордієвським у 1986 році,
для нього найважливішою була його сім'я.
Перше, про що він думав щоранку,
було те, як він зможе перевезти до себе родину.
Нарешті разом, сім'я Гордієвських у саду
в таємному місці на півдні Англії,
нарешті вільна від загрози КДБ.
Востаннє Олег Гордієвський бачив свою дружину Лейлу
та їхніх доньок, Анну та Марію, шість років тому.
Я неймовірно щасливий і в захваті і…
відчуваю величезне полегшення і задоволення.
І…
Але іноді відчуваю, що це сон.
Може, це гарний сон. Може, я прокинуся, і це неправда.
-Сподіваюся, правда. -Прокинься.
Це не сон. Я тут.
Дякую.
Олегу Гордієвському 83 роки.
Тобто, він зараз не надто активний.
Він живе в Англії, досі під посиленою охороною.
Його заочно засудили до страти,
і він жив з цим над головою.
Але за це є компенсація,
бо в мене прекрасне відчуття насолоди від свободи, демократії
і цивілізації Британських островів.
Може, замало пригод, але багато інших гарних речей.
Тож, з іншого боку, все не так погано.
ШПИГУНСЬКІ ОПЕРАЦІЇ
Переклад субтитрів: Наталія Базилевська