Jsem Jim McKay a hlásím se vám živě ze sídla ABC.
Mír takzvané „klidné olympiády“ byl narušen
těsně před úsvitem, když arabští teroristé
vyzbrojení samopaly
vnikli do ubytovny izraelského týmu.
Toto je budova číslo 31.
A nyní zabíráme okna,
za kterými je aktuálně drženo osm nebo devět vyděšených lidí
jako rukojmí.
Černé září byla v té době nejnebezpečnější
a nejkrutější palestinskou teroristickou organizací.
Podle posledních zpráv
se prý na letišti rozpoutalo peklo.
S půlnocí bylo jasné, že operace selhala
a všichni rukojmí jsou mrtví.
Premiérka Golda Meirová
si řekla, že tohle už je pro ni příliš.
Golda prohlásila: „Pošlete kluky.“
Kluci byli speciální komando Mosadu.
Mise se jmenovala „Boží hněv“
a úkolem bylo najít a zabít
vůdce Černého září.
Je načase udělat z teroristů
štvanou zvěř.
ÚSTŘEDNÍ ZPRAVODAJSKÁ SLUŽBA
TAJNÉ
ŠPIONÁŽNÍ OPERACE
OPERACE BOŽÍ HNĚV 1. ČÁST
MNICHOV, NĚMECKO 1972
Olympijské hry v Mnichově v roce 1972
znamenaly pro Němce takřka úplný návrat do normálu.
Poslední hry se v Německu konaly roku 1936
a v Berlíně je nezahájil nikdo jiný
než Adolf Hitler.
Prohlašuji hry v Berlíně
oslavující 11. olympiádu v moderní éře
za zahájené.
Izraelci řešili velké dilema.
Mají se zúčastnit olympiády na německém území?
Bylo rozhodnuto, že ano.
Měli jsme tým talentovaných sportovců, kteří snili o dni,
kdy budou moct soutěžit na olympiádě.
Měli jsme nejrychlejší běžkyni západní polokoule
a čekali jsme, že vyhraje medaili.
Přijeli do Mnichova s obrovskou nadějí.
Němci brali mnichovskou olympiádu v roce 1972
jako protiklad k hrám z roku 1936
za nacistického režimu.
Chtěli je prezentovat jako „radostné olympijské hry“,
takže si nepřáli, aby se v olympijské vesnici
promenádovaly stráže.
Obecně byla bezpečnost velmi uvolněná.
Když izraelské velvyslanectví požádalo Německý olympijský výbor,
aby poskytl izraelským sportovcům ochranu, odpověď byla:
„O čem to mluvíte? Panuje tu olympijská nálada.
Nic se nestane.“
Jmenuji se Avraham Melamed.
Tenkrát jsem profesionálně plaval
a byl jsem nejlepším reprezentantem izraelského plaveckého týmu.
OLYMPIJSKÁ VESNICE V MNICHOVĚ, NĚMECKO 5. ZÁŘÍ 1972
BUDOVA IZRAELSKÉ VÝPRAVY
Probudil jsem se někdy mezi pátou a čtvrt na šest.
Ze sousedního bytu se ozývaly zvuky.
Zaposlouchal jsem se a znělo to,
jako by tam někdo stěhoval nábytek
a občas zakřičel.
Z dalšího bytu se ozývaly ještě hlasitější zvuky.
Opakované výstřely ze samopalu.
A najednou vše utichlo.
Jeden ze střelců ubytovaných v nejvyšším patře
přišel a zeptal se mě, jestli jsem to slyšel.
„Vtrhli sem Palestinci a zajali rukojmí.“
Nevěděli jsme, co dělat.
Podívali jsme se z okna.
Nejdřív jsem si všiml zápasníka Muniho mrtvého na chodníku.
V tu chvíli nám došlo, že je situace vážná.
Já si řekl, že u toho být nechci.
Tak jsem otevřel okno v zadní části bytu a vylezl ven.
Jakmile jsem se dostal ven,
zastavil mě člen německé ochranky a odvedl mě odtud.
Na začátku policie nechápala, co se děje.
Nemohli uvěřit, že by teroristé dokázali proniknout do olympijské vesnice.
Po chvíli jim ale konečně došlo, že máme vážně…
Že máme co do činění s teroristy, kteří drží rukojmí.
Hlásí se zpravodajství ITN z olympijské vesnice v Mnichově,
kde brzy zrána vnikla palestinská ozbrojená guerilla
do ubytovny izraelského týmu.
Ozbrojenci zastřelili dva Izraelce
a nyní drží 20 sportovců a šest funkcionářů jako rukojmí.
Únosci požadují propuštění 250 Arabů držených v izraelských věznicích.
Jako nejzazší termín stanovili poledne.
Probíhá vyjednávání s německou vládou.
ZÁPADNÍ NĚMECKO
MNICHOV
JERUZALÉM
JERUZALÉM, IZRAEL 5. ZÁŘÍ, 9:00
Byl jsem v Jeruzalémě. Brzy ráno o tom mluvili v rádiu.
Běžel jsem do kanceláře premiérky.
Ta už o tom věděla od svého vojenského tajemníka
a také ze zpravodajských kanálů.
Dopadl na mě pocit bezmoci a viny.
Jak jsme mohli dopustit,
aby Palestinci pronikli do olympijské vesnice
a zajmuli takový počet rukojmí
prakticky před očima celého světa?
Byl to obrovský šok.
Myšlenka se zrodila, když Mezinárodní olympijský výbor
odmítl pustit Palestinu nebo palestinský tým
na olympiádu.
Řekli si: „Proč nás zavrhují?“
Protože nás nepovažovali za stát.
Ale my chtěli, aby mezinárodní veřejnost znala naše zájmy.
Nikdy nebylo cílem ty Izraelce zabít.
V roce 1948 se zrodilo palestinské revoluční hnutí.
Tito lidé viděli vyhnání ze svých domovů jako katastrofu.
Nazývali to „Nakbou“, kterou kladli za vinu Západu
v čele s Židy. V jejich očích
byl Izrael koloniální stát,
se kterým museli bojovat o ztracené území,
jež považovali za nespravedlivě okupované.
OOP, Organizace pro osvobození Palestiny, do jejíhož čela se postavil Jásir Arafat,
v podstatě prohlásila, že Židé nemají právo na vlastní stát.
Že nejsou národ, jen náboženství.
S tímto statusem mohou žít, kdekoli chtějí,
ale neexistuje žádný důvod pro existenci
samostatné, svobodné a suverénní židovsko-sionistické entity Izraele.
Postoj Goldy Meirové byl neochvějný.
Během jejího premiérského postu
zažil Izrael nemalý počet teroristických útoků.
Ať už přímo na izraelské půdě nebo za hranicemi.
A Goldin postoj byl
nikdy za žádnou cenu teroristům neustupovat.
Svým způsobem byla lehce paranoidní.
Vždycky věřila, že svět Židy nenávidí.
A že po celém světě bují antisemitismus.
Premiérka hned v 9:30 svolala
mimořádnou schůzi vlády.
Tehdy padlo rozhodnutí,
že Izrael nebude s palestinskými teroristy vyjednávat.
V tomto konkrétním případě se jednalo o Černé září.
Černé září ve skutečnosti založil Jásir Arafat,
hlava Organizace pro osvobození Palestiny,
spolu s militantní pravicí Fatah.
Vytvořil přísně tajnou novou teroristickou skupinu,
která operovala neoficiálně i v rámci neoficiální scény.
Černé září bylo vzpomínkou na září 1970,
kdy jordánský král Husajn,
HUSAJN BIN TALÁL
jehož království obsadily
a téměř ovládly skupiny ozbrojených Palestinců,
namířil svou armádu a dělostřelectvo proti Palestině.
Spustil tak krvavý masakr Palestinců.
Černé září je skupina lidí z Fatahu.
Ano, sám Arafat.
Vážně nevím, jestli za Černým zářím stojí, nebo ne.
A tuto skupinu lidí
podporují někteří vůdci Fatahu.
Kteří?
Konkrétně Abú Júsuf, Abú Ijád.
Vím, že Abú Ijád plánoval Mnichov.
BÝVALÝ PREMIÉR IZRAELE
Z jejich pohledu byla olympiáda skvělou volbou,
protože už před těmi 50 lety věděli,
že jde o událost, kterou sledují miliony lidí po celém světě.
Týmy vyjednávačů postupují.
Lidé vyčkávají.
Ale atmosféra každou minutou nesporně houstne.
Po příjezdu na místo
mě policie pověřila velením
plánovaného zásahu
s cílem osvobodit izraelské rukojmí.
Na střeše jsou údajně ozbrojenci
a míří na pokoje, odkud před okamžikem vystrkovali
hlavy dva arabští teroristé.
Těžko tomu uvěřit, ale tak aktuálně vypadají
XX. olympijské hry.
ŽIVĚ PŘES SATELIT
Zaujali jsme pozici na střeše dotyčné budovy
a já čekal u vysílačky
na instrukce velícího důstojníka
a kódové slovo „sluníčko“.
A…
kódové slovo nepřišlo.
Ale mezitím
vylezli nějací chytráci z televize na budovy vedlejšího bloku
a začali nás natáčet.
Teroristé tak viděli
v přímém přenosu, kde se nacházíme.
To byl jeden z důvodů přerušení operace.
Pak přišel rozkaz, ať slezeme ze střechy
a přesuneme se do Fürstenfeldbrucku.
Stálo tam připravené letadlo
a teroristé požadovali
bezpečný odlet.
Únosci si vyžádali
bezpečný odlet z Německa do blíže neurčené destinace,
jakmile budou splněny jejich požadavky.
Téměř 500 německých policistů uzavřelo vesnici
a navážejí na náměstí těžké kulomety.
Kameramany, reportéry a přihlížející posílají pryč.
Německý premiér Willy Brandt byl velký přítel Izraele.
I tak ale musel Izrael poprosit
německou vládu,
aby mu dovolila vyslat svá komanda, specialisty,
experty a agenty Mosadu, kteří se měli pokusit rukojmí zachránit.
Což Němci zdvořile odmítli.
Přijali jen požadavek,
že šéf Mosadu Cvi Zamir bude moct přihlížet
průběhu řešení situace.
A padlo rozhodnutí,
že velitel Mosadu Cvi Zamir odjede do Německa.
Celý název Mosadu zní
Institut pro výzvědné a zvláštní operace.
Je ekvivalentem americké CIA.
Během událostí v Mnichově byl jmenován velitelem Mosadu
premiérkou Goldou Meirovou.
Když Cvi Zamir přiletěl, Němci mu ukázali plán
na záchranu rukojmí.
V plánu bylo, že vrtulníky dopraví rukojmí i teroristy
na letiště, kde na ně bude čekat letadlo Lufthansy,
které je vezme i s rukojmími do Káhiry, jak si vyžádali.
Slíbili, že pokud dorazí bezpečně do Káhiry,
propustí rukojmí.
Až půjdou od vrtulníků zkontrolovat letadlo,
zastřelí je ostřelovači.
V letadle pak mělo čekat další komando,
které by pozabíjelo zbytek.
Takový byl plán záchrany rukojmí.
Zamirovi se plán líbil.
Samotný plán nebyl problém.
Problémem bylo jeho provedení.
Rukojmí odjeli autobusem
na heliport poblíž olympijské vesnice.
A odtud letěli dvěma vrtulníky
na letiště Fürstenfeldbruck nedaleko Mnichova.
Cvi vyšel na střechu a sledoval odtud průběh.
Okamžitě si uvědomil, že mají problém.
Věci nešly podle plánu.
Došlo na nejhorší.
Vedoucí teroristů přišli k letadlu.
Došlo jim, že je to past, že to není skutečné letadlo.
Měli nastoupit do německého letadla
a odletět do arabské země.
Podle německé vlády by to pro Izraelce
znamenalo jistou smrt.
Proto bylo rozhodnuto, že musí teroristy na letišti zneškodnit.
Přiznávají, že ostřelovači vystřelili první.
Propukla panika. Byla černá noc, absolutní tma.
POLICIE
Museli jsme se krýt před kulkami vlastních kolegů.
A najednou jeden vrtulník vzplál.
Přeživší únosci poté začali střílet do rukojmí.
Palestinci naházeli granáty do vrtulníků
s Izraelci stále připoutanými k sedadlům.
Rukojmí zemřeli, uhořeli.
JERUZALÉM, IZRAEL 6. ZÁŘÍ, 1:00
Golda byla doma s několika předními ministry
a dostávali rozporné informace
ohledně průběhu mise.
Kolem jedné hodiny ranní
přišla informace, že mise byla úspěšná.
Že všichni sportovci byli ve zdraví osvobozeni
a teroristé zabiti.
Všem přítomným spadl kámen ze srdce,
protože měli za sebou mimořádně napjatou noc.
RUKOJMÍ OSVOBOZENI PO PŘESTŘELCE
Zprávy, které přišly večer 5. září
od německé vlády a německých médií,
byly velice pozitivní.
Sdělovaly, že záchranná operace
byla úspěšná a všichni rukojmí byli osvobozeni.
Pak zavolal Cvicka Zamir.
Bylo to asi v 3:10 ráno. Zamir řekl:
„Goldo, všichni jsou mrtví. Viděl jsem to.
Nikdo nepřežil.“
Asi si dokážete představit,
jaký smutek ta novina vyvolala.
Celý národ truchlil.
Euforii z vydařeného osvobození
vystřídal hluboký zármutek a zklamání.
Nakonec to pro Německo dopadlo katastrofálně.
Nepožádali Izraelce o pomoc, protože si chtěli poradit sami.
Němečtí politici věřili, že na to máme,
ale neměli.
V tom byl problém.
Situaci na letišti popsal jeden očitý svědek jako:
„To nejhorší, co jsem kdy viděl“.
Byla to strašná tragédie.
A představte si šéfa Mosadu, Cvi Zamira, jak tomu přihlíží
s vědomím, že není šance na úspěch.
Byli jsme přilepení u vysílaček.
A v jednu chvíli
přišlo oznámení.
Otec říkával: „Největší naděje i obavy se zřídkakdy naplní.“
Jenže dnes v noci se obavy naplnily.
Rukojmí prý bylo 11.
Dva byli zabiti ve svých pokojích dnes… Včera ráno.
A zbylých devět v noci na letišti.
Nikdo nepřežil.
Když si na to vzpomenu, úplně se klepu.
Několik minut jsme seděli v tichu.
Ponořili jsme se do vlastních myšlenek a báli se cokoli říct.
Protože nebylo co.
BEN GURIONOVO LETIŠTĚ TEL AVIV, IZRAEL
Vybavuju si fotky a televizní záběry,
jak vynášeli rakve z letadla.
HROBY IZRAELSKÝCH SPORTOVCŮ NA TELAVIVSKÉM HŘBITOVĚ
Celá veřejnost byla v šoku.
Panovalo velké zklamání. „Jak se to sakra mohlo stát?“
A Golda Meirová v proslovu pronesla: „Už podruhé
došlo k masakrování Židů na německé půdě.“
Členové Knesetu,
je naší přirozenou povinností bojovat
proti izraelským teroristickým organizacím.
Teroristická aktivita se neustále vyvíjí
a my se musíme na tuto válku připravovat
ještě důkladněji než doteď.
Golda Meirová volala po pomstě.
A nebyla sama.
Dožadovala se jí celá vláda.
A pak za Goldou přišli dva muži.
Řekli jí: „Poslyšte.
Tu operaci má na svědomí Černé září.
Musíme tu organizaci rozprášit.“
Už mají na svědomí lidské životy a rozhodně toho nenechají.
Pokud bychom dokázali utnout hadovi hlavu
a zabít vůdce organizace,
mohli bychom Černé září zcela rozprášit.
Za tím účelem musíme vyslat
několik našich komand do zemí,
kde se vůdci Černého září
připravují na další mise, aby je zneškodnili.
OSLO, NORSKO PAŘÍŽ, FRANCIE
Golda Meirová během svého funkčního období
neměla problém schvalovat preventivní nebo dokonce odvetné útoky
proti teroristickým cílům na arabském území.
Ale rozhodně odmítala veškeré návrhy,
že by měl Izrael zaútočit na teroristické cíle
v suverénních a přátelských státech, především v Evropě.
To se ale po mnichovském masakru změnilo.
Tohle už pro ni bylo příliš.
Souhlasila s členem Knesetu, který navrhoval,
že je čas udělat z teroristů štvanou zvěř.
Ale zdůraznila,
že musíme udělat vše, co bude v našich silách,
abychom neublížili těm, kteří se na ničem nepodíleli.
Izrael je jedinečný.
Vyvinuli si celý bezpečnostní aparát,
který má trestat lidi za pouhou snahu ubližovat druhým.
Není to ale jediný stát na světě, který vymyslel…
Říkáme tomu „cílené zabíjení“ nebo „zneškodňování tikajících bomb“.
Dělají to tak Spojené státy a další země.
To je pro tuto situaci klíčové.
Izraelská bezpečnostní doktrína
je založena na potřebě chránit, předcházet a odrazovat.
A izraelská reakce na mnichovský masakr
splňuje třetí prvek.
Exemplární odrazování.
Golda Meirová byla velmi odhodlaná,
ale nechtěla o tom rozhodovat sama.
Společně s ministrem obrany Moše Dajanem
a dalšími dvěma ministry, kteří se zabývali otázkami bezpečnosti,
založili takzvaný Výbor X,
aby na základě doporučení Mosadu zvážil a rozhodl,
na koho se zaměřit.
TEL AVIV, IZRAEL
Den po útoku rozhodl úřad premiérky,
že zahájí akci za účelem pomsty,
kterou nazvali operace Boží hněv.
Byla pro ni založena specializovaná buňka Mosadu známá jako Kidon,
což byla organizace pověřená přípravou
a provedením cílených atentátů.
Základním principem bylo střílet a nemluvit.
Ale na jisté lidi pravidlo mlčenlivosti neplatilo.
Ti pak začali šířit, že za těmi útoky stojí Izraelci.
Kidon byl podjednotkou operační větve Mosadu.
Měli se soustředit na misi, vyhledat cíle,
naplánovat operaci a provést ji.
Naštěstí jsme měli spoustu zájemců.
Sepsali seznam a řekli: „Dobře.“ A začali je hledat.
Mike Harari vedl několik operací tohoto komanda.
Byl to nejlepší tajný agent.
Byl jedním ze zakladatelů Mosadu.
ŘÍM, ITÁLIE 16. ŘÍJNA 1972, 22:00
Prvního dopadli v Římě.
Abdel Zuajtar.
Byl to velmi milý a hodný muž.
Básník.
Ale za tou milou fasádou
se ukrývala velmi zvrácená mysl.
Prováděl a plánoval malé zákroky proti Izraeli.
Abdel Zuajtar se po večeři vracel domů.
V chodbě u výtahu…
na něj čekali dva muži z izraelského komanda a zastřelili ho.
Byl prvním zabitým.
PAŘÍŽ, FRANCIE 7. PROSINCE 1972
V té době bylo centrum,
odloučené velitelství Mosadu, v Paříži.
Mike už jako mnoho dalších žil a operoval z Paříže.
Doktor Hamšarí, který žil v Paříži
a měl francouzskou manželku a malou dceru,
byl také velmi příjemný muž.
Mírumilovný člověk.
V rozhovorech mluvil o svých mírových záměrech.
Proti Francii se nikdy takové útoky vést nebudou
díky jejímu politickému postavení.
Dokážete žít ve Francii v míru?
Nebojíte se o život?
Já ne, ale nechci pokoušet osud.
A Izraelci dospěli k závěru, že byl jedním z vůdců
jednotky Černého září operujících v Evropě.
Museli vymyslet, jak Hamšarího zabít,
až u toho nebudou jeho manželka a dcera.
Zavolala mu žena jménem Patricia Roxburghová,
což byla fotografka a také novinářka kanadského původu žijící v Paříži.
Měla velmi dobré krytí.
Její pravé jméno bylo Sylvia Raphaelová.
Narodila se v J.A.R.
AGENTKA MOSADU
Sylvia Raphaelová byla jednou ze slavných izraelských amazonek.
K Mosadu se dala dobrovolně. Zavolala doktoru Hamšarímu,
že s ním chce udělat rozhovor.
Setkali se v kavárně.
Mezitím několik agentů Mosadu
vniklo do Hamšarího bytu
a pod stůl, na kterém stál telefon, umístili bombu.
Druhého dne,
když jeho žena a dcera odešly z bytu,
dorazili k budově, kde bydlel, dva lidé.
Jeden z nich měl v ruce dálkové ovládání.
Sylvia Raphaelová Hamšarímu zavolala
a zeptala se: „To je doktor Hamšarí?“
Odpověděl, že ano.
Dala znamení kolegovi, který zmáčkl tlačítko.
Bomba vybuchla
a Hamšarího smrtelně zranila.
Následně zemřel ve francouzské nemocnici.
Byl druhým zavražděným.
Jeho smrt
mé kolegy velmi rozčílila. Začali Mosad nenávidět za to,
že se přišli pomstít na člověku,
o kterém s jistotou nevěděli, že se jedná o aktivistu.
Vraždili v ulicích Paříže jako gauneři z východní Evropy.
TEL AVIV, IZRAEL
Dva měsíce po Mnichově
za mnou přišli nějací lidé, kteří zjišťovali informace pro Kidon.
Přinesli leteckou fotografii luxusních obytných budov
v centru Bejrútu a řekli mi:
„Máme za úkol zneškodnit seznam lidí.
Tak se o to postaráme.“
V těchto dvou budovách na ulici Verdun
bydleli tři teroristé.
Jedním z nich byl Abú Júsuf an-Nadžar,
hlavní operační velitel Černého září.
Druhý byl Kamál Adwán, také operační velitel.
A třetí byl Kamál Násir,
mluvčí teroristických organizací OOP.
Požádal mě:
„Nemohl byste naplánovat, jak je zabít?“
Odpověděl jsem, že nejspíš ano.
Zeptal se, jak to provedeme.
BEJRÚT, LIBANON
Na pobřeží Bejrútu jsme dorazili v raketových člunech.
Celkem nás bylo 15 a kdybychom chodili po půlnoci ulicemi,
působili bychom trochu podezřele. Tak jsme se tomu snažili zamezit.
Čtyři z nás se převlékli za ženy.
Oblíkli jsme si šaty, paruky…
Měli jsme rtěnku, řasenku, modré oční stíny.
Dojeli jsme na místo.
Zaparkovali jsme asi 70 metrů od budovy a vydali se po svých.
Já šel v prvním páru.
Opřel jsem si hlavu o rameno vyššímu kolegovi.
Vydával se za mého přítele.
Dorazili jsme na místo.
Tři týmy, které měly za úkol jít do bytu,
se vydaly po schodech nahoru.
Já čekal, až se vysílačkou ohlásí, že tam dorazily.
Všichni odpálili výbušniny najednou
a vešli jsme do bytu.
Všechny tři teroristy jsme zabili.
Když komando vešlo k němu do pokoje,
jeho žena stála za ním.
Zastřelili je oba.
A v druhém obytném věžáku
jsme narazili na ženu,
která stála ve dveřích sousedního bytu.
Ta také zemřela.
Vyšel muž tmavé pleti s knírem a v kožené bundě.
Vytáhnul zbraň a vydal se přes ulici směrem k nám.
Chtěli jsme mu vysvětlit, co se děje.
Zamumlal jsem na toho blonďáka, že nemáme na výběr.
Doteď si pamatuju ten šok v jeho očích,
když viděl, jak si dvě mladé dívky rozepnuly bundu,
začaly vytahovat malé samopaly a střílet.
Přišli jsme o moment překvapení ještě dřív,
než všechny týmy dorazily ke dveřím teroristů.
Poté jsme utekli pryč.
Přestřelka trvala zhruba sedm minut.
A už 30 minut po zakotvení jsme byli zpátky na moři.
Mise splněna.
I když byl každý z nás cílem,
MAHMÚD AL CHAALAN
izraelské úřady a Mosad měli své priority.
Tedy Kamála Adwána, Kamála Násira a Júsufa an-Nadžara.
Tahle skupina byla
tou prioritou.
Takže je Mosad v roce 1973 zabil.
Zaměřili se na Aliho Hasana Salameha.
Ali Hasan Salameh byl obyčejný občan Palestiny,
ale měl ještě osobní důvody.
Jeho otec Hasan Salameh
byl jedním z palestinských militantů, kteří byli zabiti nebo umučeni
během palestinské revoluce
v bojích sionistického hnutí
proti palestinským militantům.
Tento mladý palestinský vlastenec se tak po dokončení univerzity v roce 1964
přidal k Fatahu ještě v rané fázi.
Dostal se mezi Arafatovy nejbližší.
Spojovaly je vzájemné sympatie i pokrevní pouto.
Ali Hasan Salameh byl jmenován do klíčové pozice ve Fatahu
nazývané ústřední zdroj.
Ústřední zdroj je osoba, která monitoruje všechny případy
a operace proti Mosadu a Izraeli.
Založil mezinárodní arabský tým
s úkolem sledovat
a pronásledovat všechny členy Mosadu.
V tu chvíli se stal úhlavním nepřítelem Mosadu
a Golda Meirová mu dala speciální přezdívku.
Říkala mu „Rudý princ“.
Prý to mělo vystihovat vraha,
který prolil spoustu izraelské a židovské krve.
Aliho Hasana Salameha hledal zástup lidí z Mosadu,
informátoři i pozorovatelé.
Pohyboval se všude možně.
Je v Ženevě, ale odjíždí.
Jede na sever, možná do Dánska.
A jiný libanonský informátor hlásil, že má namířeno do Norska.
Pak přišla informace, že je v městečku Lillehammer.
LILLEHAMMER, NORSKO ČERVENEC 1973
Když Izraelci dorazili do Lillehammeru, byl tam Mike Harari.
S ním Cvi Zamir, šéf Mosadu.
A taky muž jménem Dan Arbel.
AGENT MOSADU
Plus nejméně dvě ženy.
Jednou byla Sylvia Raphaelová. Jak jinak, ta nesměla chybět.
A druhou Švédka Marianne Gladnikoffová.
AGENTKA MOSADU
Rozdělili se.
„Třeba tam najdeme Salameha.“
Opravdu ho tam našli.
Seděl v kavárně u kávy a bezstarostně si povídal s ostatními.
A jak ho pozorovali, všimli si několika zvláštností.
Zaprvé, ten muž jezdil na kole.
Pohyboval se po městě bez jakékoli ochranky.
Bydlel ve velice skromném bytě
na okraji Lillehammeru.
Mosad měl jeho fotografii, jenže ve velmi špatné kvalitě.
Sylvia Raphaelová byla velmi skeptická.
Podle ní měli špatného člověka.
Ale Mike Harari a šéf Mosadu Cvi Zamir byli zvyklí,
že se nikdy nemýlí, tak vydali rozkaz ho zabít.
Večer Salameho zase sledovali.
Šel s těhotnou ženou do kina.
Když film skončil…
nastoupili do autobusu.
Sledovali je autem až na zastávku, kde vystoupili.
Potom Salameho zastřelili a začali slavit.
Obrovský úspěch. Dobrá práce. Balíme to.
Střelci i Harari a Zamir okamžitě opustili Norsko.
Ale nebyl to Ali Hasan Salameh.
Zabili někoho jiného.
V DRUHÉ ČÁSTI UVIDÍTE
Zavraždila ho tajná služba, Mosad.
POPRAVEN
Neměl na Palestince žádné vazby.
Golda prohlásila: „Je to válka, která chrání životy Izraelců. A ve válce
dochází k chybám.“
Mise zabít velitele Černého září
byla velmi úspěšná.
Ale jediný, kdo přežil,
byl Ali Hasan Salameh.
Jásir Arafat zaúkoloval Aliho Hasana Salameho,
aby navázal tajné spojení s CIA.
Mosad se tam rozhodl poslat ženu.
„Musíte jet do Bejrútu a vaším úkolem bude…
někoho zabít.“
ŠPIONÁŽNÍ OPERACE
Překlad titulků: Michael Novotný