Jeg er Jim McKay og taler til jer live fra dette ABC-hovedkvarter.
Freden i De olympiske lege blev ødelagt
lige før daggry i morges, da arabiske terrorister
bevæbnet med maskinpistoler,
tog til det israelske holds hovedkvarter.
Det er bygning nummer 31.
Og vi bevæger os nu ind på vinduerne,
hvor otte eller ni skræmte levende mennesker bliver holdt til fange.
Sorte September er i det øjeblik den farligste
mest fjendtligsindede palæstinensiske terrororganisation.
Det sidste, vi har hørt fra lufthavnen, er:
"Helvede er brudt løs."
Ved midnat stod det klart, at operationen var mislykket,
og alle gidslerne er døde.
Golda Meir, premierministeren…
For hende var det at gå flere skridt for vidt.
Golda sagde: "Send drengene ind."
Drengene var en særlig kommando af Mossad.
Missionen hed "Guds vrede",
og den skulle finde og dræbe
lederne af Sorte September.
Nu er det tid til at vende terroristerne fra jæger til jagtet.
CIA
FORTROLIGT
SPIONMISSIONER
OPERATION GUDS VREDE DEL I
MÜNCHEN, TYSKLAND 1972
De olympiske lege i München i 1972
betød næsten total rehabilitering for tyskerne.
De sidste Olympiske Lege, der blev afholdt i Tyskland, var i 1936,
og manden, der åbnede De Olympiske Lege i Berlin,
var Adolf Hitler.
Jeg erklærer De Olympiske Lege i Berlin,
der fejrer den 11. Olympiade i moderne tid, åben.
For israelerne var det et meget stort problem, de stod overfor.
Skulle de deltage i De Olympiske Lege på tysk jord?
Beslutningen var ja.
Vi havde en gruppe fremragende atleter, der havde drømt om dagen,
hvor de kunne deltage i De Olympiske Lege.
Vi havde den hurtigste løber i den vestlige halvdel af verden.
Vi forventede, at hun ville vinde den olympiske medalje.
De kom alle med enorme forhåbninger.
Tyskerne så olympiaden i München i 1972
som en modsætning til De Olympiske Lege i 1936
under naziregimet.
De ville præsentere det som "De Glade Olympiske Lege",
så de ville ikke have, at sikkerhedsvagter
blev vist i den olympiske landsby.
Og der var næsten ingen sikkerhed.
Da den israelske ambassade henvendte sig til den tyske olympiske komité
og bad dem om at yde beskyttelse til de israelske atleter, sagde de:
"Hvad taler I om? Der er en olympisk ånd her.
Der sker ikke noget."
Mit navn er Avraham Melamed.
Jeg var konkurrencesvømmer og dengang
var jeg Israels bedste repræsentant i swimmingpoolen.
DEN OLYMPISKE LANDSBY, MÜNCHEN, TYSKLAND 5. SEPTEMBER 1972
DEN ISRAELSKE DELEGATIONS BYGNING
Jeg vågnede klokken 5, 5.15.
Der var larm fra nabolejligheden.
Jeg hørte larm, og det lød, som om nogen
flyttede mange møbler frem og tilbage. Der blev råbt og skreget.
Så kom der højere lyde fra den anden lejlighed.
Lyden af maskinpistoler, der blev affyret.
Og så blev der helt stille.
En af skarpskytterne, der boede i en lejlighed øverst oppe,
kom ned og spurgte mig: "Hørte du, hvad der skete?"
"Palæstinensere brød ind og tog gidsler."
Vi var rådvilde.
Og vi kiggede ud ad vinduet.
Først så jeg bryderen Muni ligge død på fortovet.
Så vi indså, det var noget alvorligt.
Jeg tænkte: "Jeg vil ikke være her."
Så jeg åbnede vinduerne og gik ud af bagdøren af lejligheden.
Da jeg kom ud af lejligheden,
blev jeg taklet af en tysk sikkerhedsvagt og bragt et andet sted hen.
I begyndelsen forstod politiet ikke, hvad det handlede om.
De kunne ikke fatte, at terrorister kunne trænge ind i den olympiske landsby.
Men eftersom tiden går, indser de, at vi faktisk…
Vi har gidsler, der holdes til fange af en gruppe terrorister.
Her er ITN's nyheder fra den olympiske landsby i München,
hvor bevæbnede palæstinensiske guerillaer
angreb det israelske holds værelser.
De skød og dræbte to israelere
og holder nu 20 atleter og seks embedsmænd som gidsler.
Guerillaerne kræver løsladelse af 250 arabere, der er fængslet i Israel,
og har sat en frist til kl. 12 for løsladelsen.
Der forhandles med den tyske regering.
VESTTYSKLAND
MÜNCHEN
JERUSALEM, ISRAEL 5. SEPTEMBER, KL. 9.00
Jeg var i Jerusalem. Tidligt om morgenen kom nyheder i radioen.
Jeg tog til premierministerens kontor.
Premierministeren hørte det fra sin militærminister
og også i nyhedsudsendelser.
Og jeg følte en følelse af hjælpeløshed, en følelse af skam.
Hvordan kunne vi ende i en situation,
hvor palæstinenserne kunne trænge ind i den olympiske landsby
og holde israelske gidsler, så mange,
mens stort set hele verden ser på?
Det var en meget chokerende situation.
Idéen begyndte, da Den Internationale Olympiske Komité
nægtede at involvere Palæstina eller det palæstinensiske hold
i den olympiske konkurrence.
Herfra opstod idéen: "Hvorfor ville de afvise os?"
Fordi vi ikke blev betragtet som en stat,
men vi ville have, at offentligheden hørte om vores sag.
At dræbe israelerne var aldrig formålet.
Der opstod en palæstinensisk revolutionær bevægelse i 1948.
De, der var blevet fordrevet og ser det som en katastrofe,
som de kalder "Nakba", tilskrev det generelt til vesterlændinge
og især jøderne, som i deres øjne gjorde Israel til en kolonistat,
som de måtte kæmpe imod for at genvinde deres jord,
som de betragtede som uretfærdigt konfiskeret.
PLO, Palæstinas Befrielsesorganisation, overtaget af Yasser Arafat,
sagde stort set, at jøderne ikke har ret til deres egen stat.
Jøderne er ikke en nation, de er en religion.
Og i den egenskab kan de bo, hvor de vil,
men der er ingen rigtig grund til eksistensen
af et separat, frit, suverænt jødisk-zionistisk sted, der hedder Israel.
Golda Meirs standpunkt var meget fast.
I hendes tid som premierminister oplevede Israel en del terrorangreb
på israelsk jord og i udlandet.
Og Goldas beslutning var
aldrig at give efter for terroristers krav.
På en måde var hun lidt paranoid.
Hun troede, at jøderne var hadede.
Hun troede altid, at antisemitisme var meget stærk overalt.
Premierministeren indkaldte straks til et særligt regeringsmøde,
og klokken var 9.30.
Beslutningen dengang var,
at Israel ikke vil forhandle med gidseltagende palæstinensere.
I dette tilfælde viste det sig at være Sorte September.
Sorte September blev skabt af Yasser Arafat,
lederen af PLO, Den Palæstinensiske Befrielsesorganisation,
og dens militære fløj, der hedder Fatah.
Han skabte en tophemmelig, ny terroristgruppe,
som faktisk var en undergrundsbevægelse i undergrundsbevægelsen.
Sorte September var til minde om september 1970,
hvor kong Hussein af Jordan,
hvis kongerige blev væltet
og næsten styret af grupper af bevæbnede palæstinensere.
Han satte sin hær og sit artilleri ind mod palæstinenserne.
Det var noget af en massakre på palæstinensere.
Sorte September er en gruppe mennesker fra Al Fatah.
Ja, Arafat selv.
Jeg ved ikke, om han støtter Sorte September eller ej.
Og disse mennesker eller denne gruppe mennesker
støttes af nogle af Al Fatah-lederne.
Hvilke?
Abu Youssef og Abu Iyad.
Jeg ved, Abu Iyad planlagde til München.
De Olympiske Lege var et godt valg fra deres synspunkt,
for det var tydeligt selv for 50 år siden,
at hundredvis af millioner var betaget af den globale begivenhed.
Delegationer går støt fremad.
Folk her venter.
Men stemningen blev uden tvivl mere anspændt.
Da vi ankom på stedet,
fik jeg at vide af politiet, at jeg skulle tage kommandoen
til et planlagt angreb
for at befri de israelske gidsler.
Vi hører, at der er mænd med våben, der sigter på de værelser, hvor to hoveder
stak ud lige før, de arabiske guerilla-vagter.
Det her sker nu, hvis I kan fatte det, ved legene i den 20. Olympiade.
LIVE VIA SATELLIT
Vi gik i stilling på taget af de bygninger,
og jeg ventede med radioen på,
at operationsmeldingen fra chefen
med kodeordet "solskin" kom ind, og
kodeordet kom ikke.
Og i mellemtiden
havde nogle smarte tv-fok taget stilling på den tilstødende bygning
og filmede ned på vores tag.
Derfor så terroristerne
vores position på taget i fjernsynet.
Det var en af grundene til, at det blev afblæst.
Så sagde de pludselig, at vi skulle gå ned fra taget,
og vi flyttede os til Fürstenfeldbruck.
Der var et fly klar,
og terroristerne krævede
frit lejde og immunitet fra anholdelse.
Guerillaerne har krævet tilladelse til
at flyve fra Tyskland til et unavngivet mål,
når deres krav er opfyldt.
Knap 500 tyske sikkerhedsbetjente har afspærret landsbyen
og opstiller tunge maskingeværer på pladsen.
De holder kameramænd, journalister og tilskuere væk.
Willy Brandt var premierminister og en stor ven af Israel,
og det eneste, Israel kunne gøre,
var at spørge den tyske regering
om lov til at sende kommandosoldater eller deres specialister,
deres eksperter, Mossad-agenter, ind for at redde gidslerne.
Tyskerne afslog det meget høfligt.
Det eneste, de accepterede,
var, at chefen for Mossad, Zvi Zamir, kunne se
processen med at løse problemet.
Og beslutningen blev truffet.
Lederen af Mossad, Zvi Zamir, skulle rejse til Tyskland.
Mossads fulde navn er
Specialinstitutionen for Specialopgaver.
Det svarer til USA's CIA.
Da det skete i München, blev han udnævnt til chef for Mossad
af vores premierminister, Golda Meir.
Da Zvi Zamir ankom, viste tyskerne ham planen
for at at redde gidslerne.
Planen var, at helikoptere skulle føre gidslerne og terroristerne
til flyvepladsen, hvor et Lufthansa-fly ventede på at flyve dem,
som forlangt, til Kairo med gidslerne.
De sagde, at når de kommer sikkert til Kairo,
ville de befri gidslerne.
Når de gik fra helikopterne for at tjekke jetflyet,
ville snigskytter skyde dem og dræbe dem.
Og der ville også være en kommando, der ventede på dem i flyet,
der ville dræbe de andre.
På den måde ville de redde gidslerne.
Zamir syntes, det var en god plan.
Problemet var ikke planen.
Problemet var udførelsen af planen.
Gidslerne blev bragt med bus
til en heliport tæt på den olympiske landsby.
Og derfra fløj de i to helikoptere…
til lufthavnen i Fürstenfeldbruck tæt på München.
Zvi gik op på taget og så det hele ske derfra.
Han indså straks, at der var et problem.
Det forløb ikke som planlagt.
Det værste skete.
Lederne af terroristerne gik op til flyet.
De fandt ud af, det var en fælde. Det var ikke et rigtigt fly.
Der skulle de være taget med et tysk fly og fløjet til et arabisk land.
Den tyske regering var overbevist om, at israelerne så ville dø.
De besluttede derfor at overmande eller dræbe guerillaerne i lufthavnen.
De indrømmer, at politiets skarpskytter skød først.
Det var en panik. Det var mørkt om natten. Der var intet lys.
POLITI
Vi måtte være under dække for ikke at blive skudt af vores kolleger.
Og pludselig var der ild i helikopteren.
De guerillaer, der ikke blev ramt, beskød gidslerne.
Palæstinenserne kastede nogle håndgranater ind i helikopterne,
hvor de israelske gidsler var bundet til sæderne.
De mennesker døde, og de brændte.
Golda var i sit hus med få fremtrædende ministre,
og de fik modstridende oplysninger om, hvad der foregik i München.
Cirka klokken et om morgenen
kom der en oplysning om, at operationen var vellykket.
Alle atleterne var blevet sat fri, og alle terroristerne var blevet dræbt.
Og de drog et lettelsens suk i Goldas hus,
fordi det var en aften med meget alvorlig spænding.
GIDSLER SAT FRI EFTER KAMP
De rapporter, der kom ud om aftenen den 5. september
fra den tyske regering og fra tyske medier,
var meget positive.
De rapporterede faktisk, at redningsaktionen
var vellykket, og alle gidslerne var blevet løsladt.
Så kom der et opkald fra Zvicka Zamir.
"Det kom klokken 3.10. Han sagde:
"Golda, de er allesammen døde. Jeg så dem.
Ingen overlevede."
Du kan forestille dig,
hvor knuste de var, da de hørte nyheden,
og hele nationen lå i sorg.
Man gik fra et euforisk øjeblik, hvor man fejrede frigivelsen,
til dyb depression på et splitsekund.
For Tyskland var det en katastrofe.
De bad ikke israelerne om hjælp, fordi de ville gøre det selv.
Tyske politikere troede, vi var gode nok til det.
Men det var vi ikke. Det er problemet.
På flyvepladsen blev scenariet beskrevet af et øjenvidne som
"det frygteligste, jeg har set."
Det var en frygtelig tragedie.
Forestil dig Zvi Zamir, chefen for Mossad, der så det
og indså, det ikke kan lykkes.
Vi sad limet til radioen.
På et tidspunkt kom der en meddelelse.
Min far sagde: "Vores håb og mareridt realiseres sjældent."
Vores værste frygt blev realiseret.
De har nu sagt, at der var 11 gidsler.
To blev dræbt på deres værelser i går morges.
Ni blev dræbt i lufthavnen i nat.
De er alle døde.
Jeg ryster nu, når jeg tænker på det.
Men vi var stille i flere minutter.
Alle med vores egne tanker og bange for at sige noget,
fordi intet var passende at sige.
Jeg husker billederne og tv-dækningen
af kisterne, der blev bragt ud af flyet.
DE ISRAELSKE ATLETERS GRAVE TEL AVIV KIRKEGÅRD, ISRAEL
Det var et chok for offentligheden.
En kæmpe frustration. "Hvordan fanden kunne det ske?"
Golda Meir holder en tale og siger: "For anden gang
bliver jøder dræbt, massakreret på tysk jord."
Medlemmer af Knesset,
pligten til at bekæmpe anti-Israelske terrororganisationers krig
er vores naturlige pligt.
Terroraktiviteten udvikler sig konstant,
og vi må forberede os på denne krig
endnu mere, end vi har været forberedt på indtil nu.
Golda Meir ville have hævn.
Og ikke kun hende.
Hele kabinettet ville have hævn.
Så kom to mænd for at møde Golda.
De kom til Golda og sagde: "Hør her.
Denne operation blev udført af Sorte September.
Vi må sætte en stopper for den organisation."
Fordi de allerede har udgydt blod, og de vil fortsætte.
Hvis vi kan knuse slangens hoved,
hvis vi kan dræbe organisationens ledere,
kan vi fuldstændigt knuse Sorte September.
Til det skal vi sende
en gruppe af vores kommandosoldater ud til fremmede lande,
hvor lederne af Sorte September
forbereder de næste missioner, og få ram på dem.
Golda Meir… I sin tid som premierminister
tøvede hun aldrig med at godkende forebyggende angreb eller hævnaktioner
mod terrormål på arabernes jord.
Men hun afviste alle forslag om,
at Israel skulle angribe terrormål
i suveræne og venlige stater, især i Europa.
Massakren i München ændrede det hele.
For hende var det at gå et eller flere skridt for vidt.
Hun var enig med Knesset-medlemmerne, som foreslog,
at det nu er tid til at vende terroristerne fra jægere til bytte.
Men Golda understregede,
at vi bør gøre alt, der er muligt
for at undgå at skade folk, der ikke er involveret.
Israel er unik.
Israel udviklede et sikkerhedsapparat,
der skal straffe folk for deres motivation til at påføre skade.
Israel er ikke det eneste land i verden, der opfandt…
Vi kalder det "målrettede drab" eller "afskæring af tikkende bomber".
USA har gjort det, og også andre lande.
Så vigtigheden af det, der skete, er, at hvis Israels sikkerhedslære
er baseret på behovet for at beskytte, forebygge og afskrække,
så opfylder den israelske reaktion på massakren i München det tredje element.
Stor afskrækkelse.
Golda Meir var fast besluttet,
men hun ville ikke bestemme det alene.
Hun tog forsvarsministeren, Moshe Dayan,
og to andre ministre, der var dybt involveret i sikkerhedsspørgsmål,
og de skabte det, de kaldte Komité X,
der skulle beslutte, baseret på Mossads anbefalinger,
hvem de skulle gå efter.
Dagen efter angrebene besluttede premierministerens kontor
at oprette en hævnoperation, Operation Guds vrede, som den kaldes,
hvor en specialiseret Mossad-celle blev dannet, som hed Kidon,
som er en organisation, der står for at forberede
og udføre målrettede snigmord.
Grundprincippet var skyd, og snak ikke.
Men på det tidspunkt taler man med visse udvalgte folk,
der vil sprede budskabet om, at Israel stod bag alle disse ting.
Kidon var en underenhed af den operationelle afdeling af Mossad.
De fokuserede på denne mission, de fik målet,
og de forberedte operationen og henrettede dem.
Vi havde heldigvis nok hårde folk til at udføre jobbet.
De lavede en liste og sagde "okay". Og de begyndte at lede efter dem.
Mike Harari var ansvarlig for flere operationer i denne kommando.
Han var den ultimative hemmelige agent.
Han var en af grundlæggerne af Mossad.
Den første var i Rom.
Abdel Zwaiter.
Han var en meget blid og sød mand.
En digter.
Men bag dette blide udseende
var der et meget bedragerisk sind.
Han foretog og planlagde små missioner mod Israel.
Abdel Zwaiter tager hjem efter middag.
I lobbyen ved elevatoren…
…stod to fyre fra det israelske hold og ventede, og de skød ham.
Han var den første.
På det tidspunkt var centret,
Mossads avancerede hovedkvarter, i Paris.
Mike har allerede, som mange andre, boet og virket fra Paris.
Dr. Hamshari, som boede i Paris,
var gift med en fransk kone med en fransk lille datter.
Han var også en meget behagelig mand.
En fredelig mand.
Han havde givet interviews om sine fredelige hensigter.
Der kommer aldrig den slags angreb mod Frankrig
på grund af dets politiske position.
Kan De leve i fred i Frankrig? Frygter De for Deres liv?
Jeg gør ikke, men jeg vil måske ikke friste skæbnen.
Og israelerne kom til den konklusion, at han var en af lederne
af Sorte September i Europa.
De måtte finde en måde at dræbe Hamshari på,
på et tidspunkt, hvor hans kone og barn ikke var i nærheden.
Dr. Hamshari fik et opkald fra en kvinde, der hed Patricia Roxburgh,
en fotograf af canadisk herkomst, der boede i Paris og også var journalist.
Og hun havde et godt dække.
Hendes rigtige navn var Sylvia Raphael.
Født i Sydafrika.
Sylvia Raphael var en af de store israelske amazoner.
Hun var frivillig for Mossad. Hun ringer til dr. Hamshari
og siger, hun vil interviewe ham. Han møder hende på en café i Paris.
I det tidsrum når et par Mossad-agenter
at trænge ind i Hamsharis lejlighed.
De planter en bombe under hans telefon.
Og dagen efter…
Efter hans kone og barn har forladt lejligheden,
ankommer to personer og står over for hans bygning.
En af dem har en fjernbetjening i hånden.
Sylvia Raphael ringer til Hamshari
og siger: "Er det dr. Hamshari?"
Han siger "ja".
Så giver hun tegn til sin kollega, som trykker på knappen.
Bomben eksploderer
og sårer Hamshari fatalt,
som dør på et fransk hospital.
Hamshari er nummer to.
Da han blev elimineret,
var mine kolleger meget kede af det, og de var vrede på Mossad
for at være kommet for at få hævn over en, vi ikke var sikre på, var aktivist,
i gaderne i Paris, som enhver mellemøstlig forbryder gjorde.
To måneder efter München
kom nogle fyre til mig, der lavede efterretningsarbejde for Kidon.
De tog et luftfoto af luksusbygninger
i centrum af Beirut og fortalte mig:
"Vi er på en mission for at neutralisere en liste af mennesker.
Vi tager os af det."
Her i de to bygninger på Verdun Street i Beirut
boede tre af terroristerne.
Den ene er Abu Youssef Al-Najjar, som er operationsleder af Sorte September.
Den anden var Kamal Adwan, som også var operationsleder.
Og den tredje var Kamal Nasser,
som var talsmand for PLO, for terrororganisationen.
Hun spurgte mig:
"Tror du, du kan planlægge en operation for at dræbe dem?"
Jeg sagde til ham: "Det tror jeg, jeg kan."
Han spurgte: "Hvad tænker du?"
BEIRUT, LIBANON
Vi kom med missilbådene til Beiruts kyst.
Vi var 15 fyre, der gik sammen efter midnat.
Det virker lidt mistænkeligt, så vi gjorde det meget mere normalt
ved at gøre fire af os til damer.
Vi gjorde det hele, håret,
læbestiften, mascaraen, det blå under øjnene.
Vi kørte gennem byen.
Vi parkerede bilen cirka 80 meter fra bygningen, og vi begyndte at gå.
Jeg var i det førende par.
Jeg lagde hovedet på en højere fyrs skulder.
Officeren var min kæreste.
Vi nåede frem.
De tre hold, der skulle gå til lejlighederne,
gik ind på trappen.
Og jeg ventede på, at de rapporterede, at de var der.
De trykker allesammen i samme øjeblik på sprængladningerne,
og vi går ind samtidig.
De tre terrorister var dræbt.
En af dem, da holdet kom ind på hans værelse,
stod hans kone bag ham.
Han blev skudt, og hans kone blev også dræbt.
Og i et andet boligkompleks,
stod en kvinde bag en dør,
nabodøren til den dør vi åbnede, var allerede dræbt.
En fyr med læderjakke, overskæg og mørk hud, kom ud.
Han trak en pistol og begyndte at gå over vejen mod os.
Så vi ville finde ud af, hvad der var sket.
Jeg mumlede til blondinen: "Der er intet valg."
Og jeg husker stadig chokket i hans øjne,
da han så de to unge damer åbne jakkerne,
og trække små maskingeværer frem og skyde.
Så vi mistede overraskelsesmomentet,
før alle grupperne nåede dørene.
Vi løb fra gaden.
Hele skyderiet skete på syv minutter.
Og 30 minutter efter vi landede, var vi tilbage på havet.
Missionen var udført.
Selvom vi alle var et mål,
er der prioriteter for de israelske agenturer og Mossad.
Så Kamal Adwan, Kamal Nasser eller Youssef Al-Najjar.
De folk var
Mossads prioritet.
Så Mossad myrdede dem i 1973.
De fokuserede på Ali Hassan Salameh.
Salameh var en almindelig palæstinenser,
men han havde sin egen fortælling.
Hans far, Hassan Salameh,
var en af de militante pallæstinensere, der blev dræbt eller blev martyr
under den palæstinensiske revolution
i kampen mellem den zionistiske bevægelse
og de militante palæstinensere.
Den unge palæstinensiske patriot sluttede sig til Fatah-bevægelsen
på et tidligt tidspunkt, efter han afsluttede universitetsstudierne i 1964.
Han er en del af Yasser Arafats inderkreds.
Han er forbundet til ham både af hengivenhed og af slægtskab.
Abu Hassan Salameh modtog det, man kender i Fatah
som en grundlæggende position, der kaldes den centrale kilde.
Den centrale kilde er den person, der følger op på alle sager
og operationer mod Mossad og Israel.
Han dannede et slags arabisk internationalt hold
for at følge op
og forfølge alle Mossad-medlemmerne.
Fra det øjeblik blev han Mossads første fjende,
og Golda Meir kaldte ham et mærkeligt navn,
og det er "Den Røde Prins".
Hun sagde, det betyder morderen, der kostede os
en masse israelsk, jødisk blod.
Så mange Mossad-folk, informanter og spejdere
ledte efter Ali Hassan Salameh.
Ali Hassan Salameh blev set overalt.
Han er i Geneve, men han rejser.
Han skal nordpå, måske til Danmark.
Og der var en anden libanesisk informant: "Han rejser til Norge nu."
De får andre oplysninger om, at Salameh er i den lille by Lillehammer.
LILLEHAMMER, NORGE JULI 1973
Da israeleren ankom i Lillehammer, er Mike Harari der.
Zvi Zamir, lederen af Mossad, er der.
Der er også en, der hedder Dan Arbel.
Der er mindst to kvinder.
Den ene er Sylvia Raphael. Selvfølgelig, hun er der altid.
Og den anden er en svensk pige, der hedder Marianne Gladnikoff.
De gik hver til sit.
"Måske er det stedet, hvor vi ser Salameh."
De fandt Ali Hassan Salameh der.
Han sad på en kaffebar, drak kaffe og var meget afslappet og talte med andre.
De holder øje med ham og ser nogle ting, der var meget underlige.
For det første kørte han rundt på cykel.
Han gik ud uden beskyttelse. Ingen beskyttede ham.
Han boede i en meget ringe lejlighed
i udkanten af Lillehammer.
Mossad havde et billede af Salameh, som var meget kornet.
Sylvia Raphael er meget skeptisk.
Hun siger: "Det er vist ikke ham."
Men Mike Harari, Zvi Zamir, lederen af kommandoen,
som allerede er vant til at have ret hele tiden,
de beordrer ham dræbt.
Om aftenen ser de Salameh igen
med en gravid kvinde, og de går i biografen.
Og så går de ud.
De følger efter. De tager i en bus.
De følger efter dem i en bil, da de kommer ud af bussen.
De skyder Salameh, og de er meget glade.
Stor succes. Gode drenge. Tag hjem.
Og skytterne rejser straks, og Harari og Zamir rejser.
Men det var ikke Ali Hassan Salameh.
De dræbte den forkerte fyr.
I NÆSTE AFSNIT: GUDS VREDE - DEL 2
Han blev myrdet af efterretningstjenesten, af Mossad.
Han havde ingen bånd til palæstinenserne.
Golda sagde: "Det er en krig for at beskytte israelere, og i en krig
kan der ske fejl."
Mordene på Sorte Septembers ledere
var en yderst vellykket mission.
Men den eneste, der overlevede…
Ali Hassan Salameh.
Yasser Arafat gav Ali Hassan Salameh
til opgave at skabe en hemmelig kanal med CIA.
Mossad beslutter at sende en kvinde.
"Du skal til Beirut, og din mission er
at dræbe en mand."
Tekster af: Pernille G. Levine