Sunt Jim McKay în transmisiune directă de la sediul ABC.
Liniștea „Olimpiadei Senine” a fost distrusă
în zorii acestei dimineți, când niște teroriști arabi,
înarmați cu mitraliere, au intrat în clădirea echipei israeliene.
Aceasta e clădirea numărul 31.
Acum ne concentrăm asupra ferestrelor,
în spatele cărora, în acest moment, opt sau nouă oameni
îngroziți sunt ținuți prizonieri.
Septembrie Negru era, în acel moment, cea mai periculoasă,
cea mai virulentă organizație de teroriști palestinieni.
Ultima veste de la aeroport este că „acolo s-a dezlănțuit iadul”.
Până la miezul nopții era clar că operațiunea eșuase
și toți ostaticii erau morți.
Pentru prim-ministrul Golda Meir, toate acestea erau prea mult.
Golda a zis: „Trimiteți băieții.”
Băieții erau un comando special al Mossadului.
Misiunea se numea „Mânia lui Dumnezeu”
și era menită să-i găsească și să-i ucidă
pe liderii organizației Septembrie Negru.
Era timpul să transformăm teroriștii
din vânător în vânat.
AGENȚIA CENTRALĂ DE INFORMAȚII
SECRETIZAT
OPERAȚIUNI DE SPIONAJ
OPERAȚIUNEA MÂNIA LUI DUMNEZEU PARTEA ÎNTÂI
MÜNCHEN, GERMANIA 1972
Jocurile Olimpice de la München din 1972
au însemnat pentru poporul german reabilitarea aproape totală.
Ultimele Jocuri care s-au ținut în Germania au fost în 1936,
iar cel care a deschis Jocurile Olimpice din Berlin
a fost însuși Adolf Hitler.
Declar Jocurile din Berlin,
care celebrează cea de-a 11-a Olimpiadă a erei moderne,
deschise.
Pentru israelieni era o dilemă majoră.
Să participe la Jocurile Olimpice pe teritoriul Germaniei?
Au decis să participe.
Aveam un grup de sportivi foarte buni care visaseră la ziua
în care vor concura la Jocurile Olimpice.
Aveam cel mai rapid alergător din jumătatea vestică a planetei
și ne așteptam să câștige medalia olimpică.
Toți au venit cu speranțe uriașe.
Germanii considerau Olimpiada din München din 1972
o antiteză a Jocurilor Olimpice din 1936
din timpul regimului nazist.
Voiau să le prezinte ca fiind Jocurile Olimpice ale Bucuriei,
așa că nu voiau să fie văzuți
agenți de securitate în satul olimpic
și nu prea exista pază.
Când Ambasada Israelului a abordat Comitetul Olimpic German
și i-a cerut să ofere protecție sportivilor israelieni, răspunsul a fost:
„Despre ce vorbiți? Aici e un spirit olimpic.
Nu se va întâmpla nimic.”
Mă numesc Avraham Melamed.
Am fost înotător competițional și, la acea vreme,
eram cel mai bun reprezentant al Israelului în bazin.
SATUL OLIMPIC, MÜNCHEN, GERMANIA 5 SEPTEMBRIE 1972
CLĂDIREA DELEGAȚIEI ISRAELIENE
M-am trezit în jurul orei 05:15.
Se auzeau zgomote din apartamentul vecin
și părea că cineva
ar muta mobila de colo-colo, se auzeau strigăte și țipete.
Apoi s-au auzit zgomote din celălalt apartament.
Se auzeau sunete de mitraliere.
Apoi totul s-a liniștit pentru mine.
Unul dintre trăgătorii de tir, care locuia deasupra,
a venit și m-a întrebat: „Ai auzit ce s-a întâmplat?
Cică au intrat palestinienii și au luat ostatici.”
Nu știam ce să facem.
Ne-am uitat pe fereastră.
Mai întâi, l-am văzut pe Muni, luptătorul, zăcând mort pe trotuar.
Ne-am dat seama că e ceva grav.
Am decis că nu vreau să rămân acolo.
Așa că am deschis ferestrele și am ieșit prin spatele apartamentului.
De îndată ce am ieșit din apartament,
am fost atacat de un paznic din Germania și dus în altă parte.
La început, poliția nu înțelegea despre ce era vorba.
Nu le venea să creadă că teroriștii au putut pătrunde în satul olimpic.
Dar, în cele din urmă, după un timp, și-au dat seama
că aveam o situație în care un grup de teroriști luase niște ostatici.
Aceasta este o știre din satul olimpic din München,
unde luptători înarmați palestinieni au năvălit în clădirea echipei israeliene.
Au împușcat mortal doi israelieni
și au luat ostatici 20 de sportivi și șase oficiali.
Luptătorii cer eliberarea a 250 de arabi, prizonieri în Israel.
Termenul pentru eliberarea lor e la prânz.
Se poartă negocieri cu guvernul german.
GERMANIA DE VEST
MÜNCHEN
IERUSALIM
IERUSALIM, ISRAEL 5 SEPTEMBRIE, ORA 09:00
Eram la Ierusalim. În dimineața aceea am auzit știrile la radio
și am fugit la biroul prim-ministrului.
Prim-ministrul aflase de la ministrul apărării și de la știri.
Eu, unul, am simțit un sentiment de neputință, de rușine.
Cum am putut ajunge în situația asta,
în care palestinienii să intre în satul olimpic
și să ia atât de mulți ostatici israelieni
în fața întregii lumi?
Era o situație șocantă.
Totul a început când Comitetul Olimpic Internațional
a refuzat să accepte echipa palestiniană
în competiția olimpică.
De aici a început totul. De ce ne-ar respinge?
Nu eram considerați un stat,
dar voiam ca opinia publică internațională să afle despre cauza noastră.
Nu uciderea israelienilor a fost scopul.
În 1948 s-a născut o mișcare revoluționară palestiniană.
Oamenii au fost alungați din casele lor și a fost o catastrofă,
cum spun ei: „Nakba”, și îi învinovățesc pe occidentali în general
și pe evrei în particular, care, spun ei, au făcut din Israel un stat colonial,
contra căruia trebuie să lupte pentru a-și recupera pământul
confiscat pe nedrept, după cum spun ei.
OEP, Organizația de Eliberare a Palestinei, preluată de Yasser Arafat,
declara că evreii nu au dreptul la propriul stat.
Evreii nu sunt o națiune, sunt o religie.
În această calitate pot locui unde doresc,
dar nu e nicio rațiune pentru existența
unei entități separate, libere, suverane, evreiești-sioniste, numite Israel.
Poziția Goldei Meir a fost foarte fermă.
În timpul mandatului ei de prim-ministru,
Israelul a cunoscut câteva incidente teroriste
atât pe pământ israelian, cât și în străinătate.
Iar decizia Goldei
a fost ca niciodată să nu cedeze cererilor teroriștilor.
Într-un fel, era puțin paranoică.
Credea că lumea urăște evreii.
Mereu a crezut că antisemitismul e foarte puternic peste tot.
Prim-ministrul a convocat imediat o ședință specială de guvern,
care a avut loc la ora 09:30.
S-a decis atunci
că Israelul nu va negocia cu palestinienii care iau ostatici.
În acest caz, s-a dovedit a fi Septembrie Negru.
Septembrie Negru a fost creată, de fapt, de Yasser Arafat,
șeful OEP, Organizația de Eliberare a Palestinei,
și al aripii sale militare, numită Fatah.
A creat un grup nou terorist, strict secret,
care era un fel de grupare ilegală în cadrul alteia, tot ilegale.
Septembrie Negru a fost înființată în amintirea lunii septembrie 1970,
când regele Hussein al Iordaniei…
HUSSEIN BIN TALAL REGELE IORDANIEI
…al cărui regat a fost cotropit
și aproape guvernat de grupuri de palestinieni înarmați,
și-a dezlănțuit armata și artileria împotriva palestinienilor.
A fost un masacru al palestinienilor.
Septembrie Negru e un grup de oameni din Fatah.
Da, însuși Arafat.
Dar nu știu dacă susține Septembrie Negru sau nu.
Iar acești oameni
sunt susținuți de unii lideri ai Fatah.
Care anume?
Abu Youssef, Abu Iyad.
Știu că Abu Iyad a plănuit atacul din München.
FOSTUL PRIM-MINISTRU AL ISRAELULUI
Alegerea Olimpiadei a fost una bună, din punctul lor de vedere,
fiindcă era clar că și atunci, acum 50 de ani,
milioane de oameni erau fascinați de acest eveniment global.
Delegațiile permanente continuă.
Oamenii așteaptă.
Dar, fără îndoială, starea de spirit e tot mai tensionată.
Când am ajuns la fața locului,
am aflat de la poliție că voi prelua comanda
pentru un atac planificat
care să ducă la eliberarea ostaticilor israelieni.
Ni s-a spus că există bărbați
cu armele ațintite spre camerele în care s-au văzut
adineauri capetele celor doi arabi de veghe.
Toate acestea se petrec acum, dacă vă vine să credeți,
la cea de-a 20-a olimpiadă.
LIVE PRIN SATELIT
Ne-am instalat pe acoperișul clădirii respective
și am așteptat să primim prin radio
ultimele instrucțiuni de la comandant,
odată cu codul „rază de soare”,
dar…
codul nu a venit.
Între timp,
niște deștepți din personalul televiziunii s-au instalat pe clădirea de vizavi
și au filmat ce se petrecea pe acoperișul nostru.
Prin urmare, teroriștii au văzut
la televizor poziția noastră pe acoperiș.
Acesta a fost unul dintre motivele pentru care s-a renunțat la misiune.
Apoi, dintr-odată, au zis să coborâm de pe acoperiș
și ne-am mutat la Fürstenfeldbruck.
O aeronavă era pregătită,
iar teroriștii au cerut
să plece liberi și în siguranță.
Luptătorii au cerut să li se permită să zboare către o destinație necunoscută,
după îndeplinirea cererilor lor.
Aproape 500 de polițiști germani au închis satul
și montează mitraliere în piață.
Îi țin departe pe cameramani, reporteri și privitori.
Willy Brandt era prim-ministru, un mare prieten al Israelului,
iar tot ce putea face Israelul
era să ceară guvernului german
să-i permită să trimită comandouri, specialiști,
experți sau agenți ai Mossadului, să încerce salvarea ostaticilor,
iar germanii au refuzat politicos.
Au acceptat doar
ca Zvi Zamir, șeful Mossadului, să urmărească
procesul de rezolvare a problemei.
S-a luat decizia
ca șeful Mossadului, Zvi Zamir, să călătorească în Germania.
Numele complet al Mossadului
e Institutul de informații și operațiuni speciale.
Este echivalentul CIA din America.
La momentul acela din München, el fusese numit șef al Mossadului
de către prim-ministrul nostru, Golda Meir.
Când a sosit Zvi Zamir, germanii i-au arătat planul
de salvare a ostaticilor.
Planul era ca elicopterele să ducă atât ostaticii, cât și teroriștii
la aerodrom, unde un avion Lufthansa aștepta să-i ducă
la Cairo, conform cererii lor.
Ziceau că, odată ajunși în siguranță la Cairo,
vor elibera ostaticii.
Când aveau să meargă de la elicoptere să verifice avionul,
lunetiștii aveau să-i împuște letal.
Iar în avion îi aștepta un comando
care să-i ucidă pe ceilalți.
Astfel, vor salva ostaticii.
Lui Zamir i s-a părut un plan bun.
Problema nu era planul.
Problema era executarea planului.
Ostaticii au fost aduși cu autobuzul
la un heliport din apropierea satului olimpic.
De acolo, au zburat cu două elicoptere
la aeroportul din Fürstenfeldbruck, în apropiere de München.
Zvi a urcat pe acoperiș și a văzut totul de acolo.
Și-a dat seama imediat că era o problemă.
Nu s-a respectat planul.
Mai rău nu se putea.
Liderii teroriștilor au urcat în avion.
Au aflat că e o capcană. Nu era un avion adevărat.
Trebuiau să urce într-un avion german care să-i ducă spre un stat arab.
Guvernul german spune că asta ar fi fost moarte sigură pentru israelieni
și s-a luat decizia de a încerca uciderea luptătorilor la aeroport.
Ei recunosc că poliția a deschis focul.
A fost panică. Era întuneric. Nu era lumină.
POLIȚIA
A trebuit să ne ascundem ca să nu ne împuște colegii.
Apoi, brusc, elicopterul a luat foc.
Ceilalți luptători au tras asupra ostaticilor.
Palestinienii au aruncat cu grenade în elicoptere,
unde ostaticii israelieni erau legați de scaune.
Acești oameni au murit arși de vii.
POLIȚIA DE FRONTIERĂ
IERUSALIM, ISRAEL 6 SEPTEMBRIE, ORA 01:00
Golda era în casa ei cu câțiva miniștri de seamă
și primea informații contradictorii
despre ce se întâmpla în misiune.
Pe la ora unu dimineața,
a venit o informație cum că operațiunea avusese succes.
Toți sportivii au fost eliberați și erau în siguranță,
iar teroriștii au fost uciși.
Toți au răsuflat ușurați în casa Goldei
deoarece fusese o noapte extrem de tensionată.
OSTATICI ELIBERAȚI DUPĂ LUPTE
Rapoartele care au venit în seara zilei de 5 septembrie,
de la guvernul german și de la presa germană,
au fost pozitive.
De fapt, se raporta că operațiunea de salvare
a avut succes și că toți ostaticii au fost eliberați în siguranță.
Apoi a venit un telefon de la Zvicka Zamir.
Cred că a sunat la ora 03:10 dimineața și a spus:
„Golda, au murit cu toții. I-am văzut.
Nimeni nu a supraviețuit.”
Vă puteți imagina
durerea pe care au suferit-o toți când au aflat vestea,
iar întreaga națiune era în doliu.
Ai trecut de la momentul euforic al sărbătoririi eliberării
la depresie profundă într-o clipă.
Pentru Germania a fost un dezastru.
Nu le-au cerut ajutor israelienilor, fiindcă voiau s-o facă singuri.
Politicienii germani au crezut că suntem destul de buni,
dar nu am fost.
Asta e problema.
Scena de pe aerodrom a fost descrisă de un martor ocular
drept „ceva îngrozitor”.
A fost o tragedie groaznică.
Încercați să vi-l imaginați pe Zvi Zamir, șeful Mossadului, privind totul
și înțelegând că va fi un eșec.
Eram cu urechile lipite de radio.
La un moment dat,
s-a dat un anunț.
Tata zicea: „Marile speranțe și temeri se împlinesc rar.”
Temerile s-au împlinit azi.
Au spus că erau 11 ostatici.
Doi dintre ei au fost uciși în camerele lor, ieri-dimineață.
Ceilalți nouă au fost uciși la aeroport, în seara asta.
S-au dus cu toții.
Mă trec fiori și acum când mă gândesc.
Am stat liniștiți câteva minute.
Fiecare era cu propriile gânduri și se temea să spună ceva…
căci nu se cuvenea să spunem nimic.
AEROPORTUL BEN GURION, TEL AVIV, ISRAEL
Îmi amintesc pozele și reportajul de la televizor
cu scoaterea sicrielor din avion.
MORMINTELE SPORTIVILOR ISRAELIENI CIMITIRUL DIN TEL AVIV, ISRAEL
A fost un șoc pentru public.
O frustrare uriașă. „Cum naiba s-a putut întâmpla?”
Într-un discurs, Golda Meir spune: „Pentru a doua oară,
evreii sunt uciși, masacrați pe pământ german.”
Membri ai Knesset,
opoziția la războiul organizațiilor teroriste antisemite
e datoria noastră naturală.
Activitatea teroristă evoluează încontinuu
și trebuie să ne pregătim pentru acest război
mai mult decât până acum.
Golda Meir a cerut răzbunare.
Și nu doar ea.
Tot cabinetul voia răzbunare.
Apoi, doi oameni au venit la Golda.
Au venit la Golda și au zis: „Ascultă.
Operațiunea a fost executată de Septembrie Negru.
Trebuie să punem capăt acestei organizații.”
Pentru că au deja un trecut sângeros și vor continua.
Dacă putem zdrobi capul șarpelui,
dacă putem ucide liderii organizației,
putem distruge Septembrie Negru.
Pentru asta, trebuie să trimitem
un grup de comandouri din țara noastră
în țări străine, unde liderii organizației Septembrie Negru
pregătesc următoarele misiuni, și să-i ucidem.
În timpul mandatului său de prim-ministru,
Golda Meir nu a ezitat niciodată să aprobe atacuri preventive sau chiar represalii
împotriva țintelor teroriste de pe teritoriile arabilor.
Dar a respins cu fermitate orice sugestie
că Israelul ar trebui să atace ținte teroriste
pe teritoriul statelor suverane și prietene, mai ales în Europa.
Masacrul din München a schimbat totul.
Pentru ea, toate acestea erau prea mult.
A fost de acord cu membrul din Knesset care a sugerat
că a venit timpul să-i transformăm pe teroriști din vânători în vânat.
Dar Golda a subliniat
că ar trebui să facem tot ce putem
pentru a evita rănirea celor care nu sunt implicați.
Israelul e unic.
Israelul a creat un întreg aparat de securitate,
menit să pedepsească oamenii doar pentru motivația lor de a face rău.
Israelul nu e singura țară din lume care a inventat
ceea ce noi numim „eliminarea țintelor” sau „interceptarea bombelor”.
Au făcut asta Statele Unite și alte țări.
Aceste evenimente sunt importante deoarece,
dacă securitatea Israelului
se bazează pe nevoia de a proteja, a preveni și a descuraja,
reacția israeliană la masacrul din München
satisface al treilea element.
O descurajare fără seamăn.
Golda Meir era foarte hotărâtă,
dar nu voia să decidă singură.
Împreună cu ministrul apărării, Moshe Dayan
și alți doi miniștri implicați în probleme de securitate,
au creat un fel de Comitet X
să decidă, pe baza recomandării Mossadului,
care sunt țintele.
A doua zi după atac, cabinetul prim-ministrului a decretat
înființarea unei operațiuni de răzbunare,
Operațiunea Mânia lui Dumnezeu,
pentru care a fost creată în Mossad o celulă specializată, numită Kidon,
care e o organizație însărcinată cu pregătirea
și executarea unor asasinate punctuale.
Principiul de bază era să tragi și să nu vorbești.
Dar atunci, s-a vorbit cu anumiți oameni aleși
care au răspândit vestea că Israelul a fost în spatele acestor lucruri.
Kidon era o subunitate a departamentului operațional al Mossadului.
În privința acestei misiuni, au primit ținta,
au pregătit operațiunea și i-au executat.
Din fericire, aveam destui oameni duri ca să se ocupe de misiunea asta.
Au făcut o listă și au început să-i caute.
Mike Harari conducea mai multe operațiuni ale acestui comando.
Era agentul secret suprem.
Era unul dintre fondatorii Mossadului.
ROMA, ITALIA, 16 OCTOMBRIE 1972, ORA 22:00
Primul a fost la Roma.
Abdel Zwaiter.
Era un om foarte blând, foarte drăguț.
Un poet.
Dar, în spatele acestei aparențe blânde,
era o minte vicleană.
A operat și a planificat misiuni mici împotriva Israelului.
Abdel Zwaiter pleacă acasă după cină.
În hol, lângă lift…
doi tipi ai echipei israeliene îl așteptau și l-au împușcat.
A fost primul.
PARIS, FRANȚA 7 DECEMBRIE 1972
Pe atunci, centrul,
sediul avansat al Mossadului era la Paris.
Deci Mike, ca mulți alții, trăia și opera din Paris.
Dr. Hamshari, care locuia la Paris,
căsătorit cu o franțuzoaică și având o fetiță,
era și el un bărbat foarte plăcut.
Un om al păcii.
Dăduse interviuri despre intențiile lui pașnice.
Nu vor exista niciodată astfel de atacuri împotriva Franței
datorită poziției sale politice.
Puteți trăi liniștit în Franța?
Vă e frică pentru viața dv.?
Pentru mine, nu, dar nu vreau să ispitesc soarta.
Israelienii au ajuns la concluzia că era unul dintre liderii
structurii din Europa a organizației Septembrie Negru.
Așa că au trebuit să găsească o cale să-l omoare pe Hamshari
într-un moment în care soția și copilul lui nu erau în apropiere.
Dr. Hamshari a primit un telefon de la o femeie numită Patricia Roxburgh,
fotografă și jurnalistă de origine canadiană care locuiește la Paris.
Avea o acoperire bună.
Numele ei adevărat era Sylvia Raphael.
Născută în Africa de Sud…
AGENT MOSSAD
…Sylvia Raphael era una dintre marile agente israeliene.
Lucra voluntar pentru Mossad. L-a sunat pe dr. Hamshari
și a zis că vrea să-i ia un interviu.
Se întâlnește cu ea într-o cafenea din Paris.
LE BARDINET BAR - TUTUN
În acest timp, doi agenți Mossad
pătrund în apartamentul lui Hamshari
și pun o bombă sub telefonul lui.
A doua zi,
după ce soția și copilul lui au părăsit apartamentul,
apar doi oameni, cu fața spre clădirea lui.
Unul dintre ei are în mână o telecomandă.
Sylvia Raphael îl sună pe Hamshari
și spune: „Sunteți dr. Hamshari?”
El răspunde: „Da”.
Apoi ea îi face un semn colegului său, care apasă butonul.
Bomba explodează
și îl rănește mortal pe Hamshari,
care moare într-un spital francez.
Hamshari e al doilea.
Când a fost eliminat,
colegii mei erau foarte supărați pe Mossad
pentru că a venit să se răzbune
pe cineva despre care nu eram siguri că era activist
pe străzile Parisului, asemeni golanilor din Orientul Mijlociu.
Două luni mai târziu,
niște tipi care culegeau informații pentru Kidon au venit la mine.
Au adus o poză aeriană cu clădiri rezidențiale de lux
din centrul Beirutului și mi-au spus:
„Avem misiunea de a neutraliza o listă de oameni.
Ne ocupăm noi de ea.”
Aici, în aceste două clădiri de pe strada Verdun din Beirut,
trăiesc trei dintre teroriști.
Unul e Abu Youssef Al-Najjar, lider operațional pentru Septembrie Negru.
Celălalt era Kamal Adwan, care era și lider operațional.
Al treilea era Kamal Nasser,
care era purtătorul de cuvânt al organizației teroriste OEP.
M-a întrebat:
„Crezi că poți plănui o operațiune ca să-i omori?”
I-am spus: „Cred că da. Cred că pot.”
M-a întrebat ce am de gând.
BEIRUT, LIBAN
Am venit cu bărcile pe malul Beirutului.
Eram 15 tipi și mergeam împreună după miezul nopții.
Era puțin suspect, așa că am decis să facem ceva care pare mai normal,
deghizându-i pe patru dintre noi în femei.
Le-am pus de toate: păr…
ruj, rimel, albastru sub ochi.
Am condus prin oraș.
Am parcat mașina la vreo 80 de metri de clădire și am mers pe jos.
Eram în cuplul principal.
Mi-am pus capul pe umărul unui tip mai înalt.
Ofițerul era iubitul meu.
Am ajuns acolo.
Cele trei echipe care trebuiau să meargă la apartamente
au intrat în casa scării.
I-am așteptat să raporteze că au ajuns.
Toți detonează în același moment încărcăturile explozive
și intrăm simultan.
Cei trei teroriști au fost uciși.
Când echipa a intrat în cameră,
soția unuia dintre ei stătea în spatele lui.
A fost împușcat împreună cu soția lui.
Într-un alt bloc rezidențial,
o femeie care stătea în spatele ușii
apartamentului de lângă cel pe care îl deschiseserăm
era deja ucisă.
A ieșit un tip cu jachetă de piele, mustață și pielea închisă la culoare.
A scos o armă și a început să traverseze drumul spre noi.
A venit să vadă ce s-a întâmplat.
I-am șoptit blondei: „Nu avem de ales.”
Încă îmi amintesc șocul din privirea lui
când le-a văzut pe cele două tinere deschizând hainele
și scoțând mitraliere mici cu care au început să tragă.
Practic am pierdut elementul surpriză
înainte ca toate echipele să ajungă la ușă.
Am fugit de pe stradă.
Împușcăturile au durat șapte minute.
În 30 de minute de la acostare, eram iar pe mare.
Misiune îndeplinită.
Deși fiecare dintre noi era o țintă…
LUPTĂTOR FATAH
…există priorități pentru agențiile israeliene și pentru Mossad.
Deci Kamal Adwan, Kamal Nasser sau Youssef Al-Najjar,
echipa asta era…
prioritatea Mossadului.
Mossadul i-a ucis în 1973.
S-au concentrat pe Ali Hassan Salameh.
Ali Hassan Salameh era un palestinian obișnuit, dar avea propriul său istoric.
Tatăl lui, Hassan Salameh,
a fost unul dintre militanții palestinieni care fuseseră uciși sau martirizați
în timpul revoluției palestiniene,
în lupta dintre mișcarea sionistă
și militanții palestinieni.
Astfel, tânărul patriot palestinian s-a alăturat mișcării Fatah
în etapa de început, când și-a terminat studiile universitare în 1964.
Face parte din cercul intim al lui Yasser Arafat,
de care e legat atât prin afecțiune, cât și prin legături de sânge.
Abu Hassan Salameh a primit ceea ce e cunoscut în Fatah
ca fiind o poziție fundamentală, numită sursă centrală.
Sursa centrală e persoana care urmărește toate cazurile
și operațiunile împotriva Mossadului și împotriva Israelului.
A format o echipă arabă internațională
ca să-i urmărească
pe toți membrii Mossadului.
Din acel moment a devenit principalul dușman al Mossadului,
iar Golda Meir i-a dat un nume ciudat:
„Prințul Roșu”.
Spunea că înseamnă ucigașul care a vărsat
mult sânge israelian, de evreu.
Mulți din Mossad, informatori și alții din filaj
îl căutau pe Ali Hassan Salameh.
Ali Hassan Salameh a fost văzut peste tot.
E în Geneva, dar pleacă.
Se duce în nord, poate în Danemarca.
Un alt informator libanez zicea: „Acum călătorește în Norvegia.”
Au primit alte informații că Salameh e în orășelul Lillehammer.
LILLEHAMMER, NORVEGIA IULIE 1973
Când israelienii au ajuns la Lillehammer, Mike Harari era acolo.
Zvi Zamir, șeful Mossadului, era acolo.
Era și un bărbat pe nume Dan Arbel.
AGENT MOSSAD
Sunt cel puțin două femei.
Una e Sylvia Raphael. Desigur, e mereu acolo.
Iar cealaltă e o suedeză pe nume Marianne Gladnikoff.
AGENT MOSSAD
Deci s-au despărțit.
„Poate că acolo îl vom vedea pe Salameh.”
L-au găsit pe Ali Hassan Salameh acolo,
stând într-o cafenea, la o cafea și vorbind cu alții foarte relaxat.
L-au urmărit și au văzut câteva lucruri foarte ciudate.
În primul rând, tipul mergea cu bicicleta.
Ieșea fără nicio protecție. Nimeni nu-l împiedica.
Locuia într-un apartament foarte sărăcăcios,
la periferia orașului Lillehammer.
Mossadul avea o fotografie cu Salameh, care era foarte neclară.
Sylvia Raphael e foarte sceptică.
Zice: „Nu pare să fie cel pe care-l căutăm.”
Dar Mike Harari, Zvi Zamir, șeful comandoului,
care erau deja obișnuiți să aibă dreptate mereu,
dau ordin să fie ucis.
Seara, ei îl văd din nou pe Salameh,
cu o gravidă, mergând la cinema.
Apoi ies din cinematograf.
Îi urmăresc. Iau autobuzul.
Îi urmăresc cu mașina când ies din autobuz.
Îl împușcă mortal pe Salameh și sunt foarte fericiți.
Mare succes. Băieți buni. Merg acasă.
Trăgătorii pleacă imediat, la fel și Harari și Zamir.
Dar nu era Ali Hassan Salameh.
Au omorât pe cine nu trebuia.
ÎN EPISODUL URMĂTOR
A fost asasinat de serviciul secret, de Mossad.
EXECUTAT
Nu avea legături cu palestinienii.
Golda a spus „E un război pentru a proteja viețile israelienilor și, în război,
se pot întâmpla greșeli.”
Uciderea șefilor din Septembrie Negru
a fost o misiune reușită.
Dar singurul care a supraviețuit
e Ali Hassan Salameh.
Yasser Arafat l-a pus pe Ali Hassan Salameh
să stabilească un canal secret cu CIA.
Mossadul decide să trimită o femeie.
„Trebuie să mergi la Beirut, iar misiunea ta va fi…
să omori un om.”
OPERAȚIUNI DE SPIONAJ
Subtitrarea: Marcel Negrău