OLYMPIJSKÝ STADION MNICHOV, NĚMECKO
6. ZÁŘÍ 1972
Většinou stadion vítá 80 000 fanoušků lehké atletiky.
Dnes ovšem dorazili na pohřeb.
Na hodinovou vzpomínku na 11 izraelských sportovců
zabitých při včerejším neúspěšném pokusu palestinských teroristů
vyjednat propuštění Arabů zadržovaných v Izraeli.
Provedlo to Černé září.
Musíme tu organizaci rozprášit.
Operace byla kombinací pomsty, zastrašování
a pokusu ukázat mezinárodnímu společenství,
že viníci neuniknou trestu.
Mosad vytvořil seznam cílů a začal po nich pátrat.
Když se jim podařilo zabít mnoho vůdců Černého září,
zaměřili se na Aliho Hasana Salameha.
Stal se hlavním cílem.
Mosad dokázal nepředstavitelné.
Až operace Lillehammer
skončila naprostým selháním.
Zabili špatný cíl.
POPRAVEN
O šest let později dostal nový premiér Menachem Begin pocit,
že záležitost není uzavřená.
Salameh byl terorista.
Byl to vrah.
Tak Begin vydal rozkaz:
„Najděte ho a zabijte.“
ÚSTŘEDNÍ ZPRAVODAJSKÁ SLUŽBA
TAJNÉ
ŠPIONÁŽNÍ OPERACE
OPERACE BOŽÍ HNĚV 2. ČÁST
Za posledních 18 měsíců přišla v Evropě o život řada Arabů.
Některé odpálili, jiné zastřelili.
Ale v Lillehammeru
za sebou Izraelci zanechali z nevysvětlitelných důvodů stopu.
Dva odhalení muži použili pistole ráže .22 s tlumiči.
Stejná zbraň byla použita při atentátech v Římě a Paříži.
Čtyři dny předtím dorazilo do Lillehammeru
izraelské komando pátrat po Salamehovi
stojícím za útokem na mnichovské olympiádě.
SAINT-TROPEZ, FRANCOUZSKÁ RIVIÉRA, FRANCIE ČERVENEC 1973
Tou dobou jsem byl v Saint Tropez.
Hrál jsem v restauracích s kapelou.
Na ulici k nám přišel policista a řekl mi:
„Měl byste zavolat rodině. Něco se doma přihodilo.
Ahmedovi se v Norsku něco stalo.“
Nevěděli co, ale řekli nám, že umřel.
Jako první nás napadla bouračka nebo nějaká přirozená příčina.
Zavraždila ho tajná služba, Mosad.
Byl to můj starší bratr. Byl to náš vzor.
Procestoval spoustu zemí,
až se ocitl ve Skandinávii.
Usadil se tam a potkal svou ženu Torill.
Pracoval a bydlel v Lillehammeru.
Vyučoval karate.
A pracoval jako číšník.
Na Palestince neměl žádné vazby.
Vůbec žádné.
Proto to pro nás byla taková tragédie.
Nechápali jsme to.
Ahmed Bušiki byl zastřelen poblíž parku.
V parku se líbal mladý pár,
který si všiml odjíždějícího auta.
Mělo bílou barvu a zahlédli také poznávací značku.
Pravidlo číslo jedna, zbavte se auta.
Jenže… Dan Arbel si nakoupil nástroje,
které pak nechali v kufru.
Takže následujícího dne do auta znovu nasedl.
A ním také Marianne Gladnikoffová.
Místo vlaku, kterým měli původně odjet,
vyrazili do Osla autem.
A nejenže s ním odjeli,
ale Dan Arbel ho ještě vrátil do autopůjčovny,
což nesmíte udělat.
Policie je oba zatkla.
Hned se přiznali.
Problém byl, že Arbel trpěl klaustrofobií.
Nesnesl pobyt v uzavřeném prostoru.
Byl ochotný mluvit, když ho pustí z cely.
Tak otevřeli dveře a všechno vyklopil.
Vyzradil spoustu informací o misích
i jména velitelů Mosadu v Evropě.
Dal jim adresu bytu,
kde stále čekala Sylvia Raphaelová a další členové týmu.
Policie je úspěšně zatkla.
Strašně to bolelo. A čím víc jsme se dozvídali,
tím méně jsme tomu rozuměli. Mosad je tajná služba
známá po celém světě.
Ale přesto
se nevyhne takovým chybám.
Naštěstí některé z nich zatkli a odsoudili.
Byla z toho obří státní aféra.
Ministr zahraničí informoval izraelskou ambasádu v Oslu,
že nebude…
Že propuštění zadržených ani povolení návštěv
nepřichází v úvahu.
Dan Arbel, Sylvia Raphaelová a Marianne Gladnikoffová byli ve vězení
a čekal je soud.
NORSKÝ NEJVYŠŠÍ SOUD
Každý den se opakují stejná bezpečnostní opatření.
Dnes však ozbrojený konvoj vyráží k soudní síni naposledy.
Šest obviněných se dočká rozsudku.
Státní zástupce Hakan Vika sdělil,
že alespoň jeden z vedoucích operace byl dopaden
a že požaduje trest odnětí svobody od šesti do devíti let
za spoluúčast na vraždě.
Obžaloba tvrdí,
že izraelská zpravodajská služba Mosad
si zřídila vlastní soud, aby se vypořádala s arabskými teroristy.
Ale vražda je vražda a k pachatelům je potřeba přistupovat
podle zákona nehledě na motiv.
Byli odsouzeni a Izraeli trvalo dost dlouho,
než vyjednal jejich propuštění a návrat do vlasti.
Skoro všichni účastníci operace strávili nějaký čas v norském vězení.
Ale do 22 měsíců byli všichni venku.
BÝVALÝ PREMIÉR IZRAELE
Izrael za to nikdy oficiálně nepřijal zodpovědnost,
ale Norům bylo jasné, že jsme to měli na svědomí my.
Že to byl Mosad.
Jako profesionálovi mi ta operace dodnes nejde do hlavy.
Jak mohli Izraelci zabít marockého občana,
který se živil jako číšník v Lillehammeru,
jen proto, že byl podobný Alimu Hasanovi Salamehovi?
Trochu jsem Aliho Hasana Salameha znal.
Bylo naprosto nepředstavitelné, že by tento bohatý mladík,
který se vozil v luxusních vozech
a byl v Bejrútu považován za velice důležitou veřejnou osobu,
nějakým prazvláštním zvratem osudu
skončil jako číšník u polárního kruhu, jezdil na kole
a vedl poklidný život mezi Nory.
V operaci došlo ke spoustě chyb,
k některým kvůli nedostatku času.
Operaci totiž řídil ten samý Mike Harari,
který měl na starosti desítky, ne-li stovky,
jiných úspěšných operací.
Ale tahle skončila chybou,
která stála život nevinného Maročana.
Neuvěřitelné je, že se Izrael nikdy neomluvil.
No tak.
Když do někoho vrazíte na ulici, omluvíte se.
Ale když někoho omylem zabijete, tak ne? To přece nejde.
Moje švagrová se z toho nevzpamatovala.
Byl to šrám na celý život.
Donutili ji podepsat, že už o tom nebude mluvit.
BEZ PŘIZNÁNÍ ODPOVĚDNOSTI NEŠŤASTNÉ ÚMRTÍ
Až po letech
Izrael souhlasil, že jeho rodinám vyplatí odškodné.
750 000 NORSKÝCH KORUN DNEŠNÍCH 500 000 DOLARŮ
TEL AVIV, IZRAEL 1973
Operace Boží hněv byla okamžitě zastavena.
Všichni agenti byli staženi a konec.
Po incidentu v Lillehammeru nabídl Zamir Goldě svou rezignaci.
Golda ale okamžitě odmítla.
Řekla, že je to válka.
„Válka, která chrání životy Izraelců.
A ve válce dochází k chybám.“
V očích Goldy Meirové
na nás zaútočili jen proto, že jsme Židé.
Útočí na nás jen proto, že odmítají naše právo
na nezávislý stát v naší pradávné vlasti.
Součástí strategie palestinských teroristů
bylo útočit na izraelské cíle nejen v Izraeli,
ale také po celém světě.
Proto musel Izrael vyslat zprávu světovému židovstvu.
„Pomůžeme chránit vás i vaše zájmy.“
To je základem existence Izraele.
Likvidace velitelů Černého září
byla extrémně úspěšnou misí.
Dlouhé roky
už neexistoval takový teror na úrovni, jak jsme viděli v Evropě,
proti Židům a Izraelcům.
Tyto aktivity měly na svědomí zpoždění operací
a také to, že vůdcové teroristů už nikdy nespali ve stejné posteli,
protože věděli, že každý z nich je zranitelný,
což narušovalo jejich činnost.
Zabitím deseti nebo jedenácti Arabů v Evropě
Černé září v dubnu 1973
zcela zaniklo.
Ale jeden z nich přežil.
Ali Hasan Salameh.
Záhadně se vyhnul všem atentátům,
které jsme na vůdce Černého září podnikli.
Ali Hasan byl jedním z vůdců Černého září.
To sice ano, ale nebyl vrcholným vůdcem.
Já osobně nastoupil v 60. letech
na pozici prezidenta studentské organizace libanonské strany Katáib.
ADVOKÁT
BÝVALÝ PŘEDSEDA LIBANONSKÉ KŘESŤANSKÉ POLITICKÉ STRANY KATÁIB
Stal jsem se prvním členem Katáibu, který se setkal s Jásirem Arafatem.
Což odstartovalo komunikaci a přátelství
s Alim Hasanem Salamehem.
Měl zvláštní povahu.
Zaprvé, to on vynalezl dopisovou bombu.
Balíčky s výbušninami posílal členům Mosadu.
Mnoho z nich bylo zraněno a myslím, že někteří skončili mrtví.
Druhá věc, ve které byl zainteresovaný,
souvisela s letadly a jejich únosy.
Dokázal operovat v Evropě a cílil na potrubí.
Zaútočil na ropovod v italském Terstu.
Černé září nemělo ústředí.
Nevím, jak velká organizace to byla.
Řekněme tak 50 lidí. A vedení se průběžně měnilo.
NOVINÁŘ, BÝVALÝ DŮSTOJNÍK NĚMECKÉ ZPRAVODAJSKÉ SLUŽBY
Četl jsem většinu zpráv zpravodajských služeb
a policejních útvarů o OOP a Černém září.
Jméno Aliho Hasana Salameha jsem v žádné nenašel.
Třeba byl tak chytrý, že se nikde neukazoval.
Byl to diplomat. Byl…
Byl ve výboru. Byl vidět,
ale zase ne tolik, aby ho znal celý svět.
Zato muže v šátku znal každý.
Jmenoval se Arafat. Přesně to si celý svět
ztotožňoval s palestinskými zájmy.
A Ali Hasan Salameh nepůsobil jako krvežíznivé individuum.
Nevybavuju si, že bych ho kdy viděl na fotce s kalašnikovem.
ZÁPADNÍ BEJRÚT, LIBANON
Ali Hasan Salameh se usadil v Bejrútu
a založil jednotku takzvaných „vnějších operací“.
Ta měla za úkol operovat mimo arabské země
a především v Evropě.
SÍDLO ORGANIZACE PRO OSVOBOZENÍ PALESTINY
Ali Hasan Salameh se stal velitelem zvláštní jednotky,
která zodpovídala za ochranu Jásira Arafata.
Jmenovala se Síla 17.
Necestoval do zahraničí,
tím myslím mimo arabské země,
bez Aliho Hasana Salameha po boku.
Abú Hasan Salameh se v podstatě
stal jeho stínem.
Rád ho pověřoval náročnými úkoly.
Jásir Arafat ho pověřil založením tajného komunikačního kanálu se CIA.
Ale v roce 1973 uzavřel Izrael
se Spojenými státy dohodu,
že pokaždé,
kdy americké úřady
budou chtít kontaktovat Palestince,
musí to předem oznámit Izraeli.
Dlouho jsme to spolu řešili,
ale já neměl odpověď,
dokud v Libanonu nedošlo k sérii únosů Američanů
a bombovým útokům na americké budovy.
Všiml jsem si, že se situace změnila, a řekl jsem mu,
že s ohledem na bezpečnost americké ambasády
a všech Američanů na libanonské půdě
budu chtít, aby přiznali odpovědnost.
Informovali jsme americkou ambasádu,
že existuje Síla 17
a že je k dispozici
každému Američanovi, který byl unesen nebo v nebezpečí.
Věřil jsem, že tím Američany přesvědčím
a navážu s nimi tajnou spolupráci, ať už přímo, nebo nepřímo.
Poté prezident Nixon pověřil Roberta Amese,
aby založil komunikační kanál s Palestinci.
To on na první schůzce řekl Alimu Hasanovi Salamehovi:
„Skrze tuto linku máte možnost sdělit
všechny své postřehy a požadavky
přímo americkým úřadům.“
Jásir Arafat a samozřejmě i Ali Hasan Salameh chtěli,
aby Amerika uznala Organizaci pro osvobození Palestiny.
Americká CIA si Salameha prověřila.
Rozhodli, že by ho mohli využít jako zdroj
a potenciální spojku,
jako zadní vrátka k Arafatovi a Fatahu.
To jim vyšlo až do takové míry, že Salameh povýšil.
Najednou doprovázel Arafata na každém kroku.
Vzal si nejkrásnější ženu světa.
Georginu Rizkovou, Miss Universe.
Slečno Rizková, gratuluju vám k titulu Miss Universe.
Jaký je to pocit mít na sobě korunku?
V první řadě vám chci poděkovat.
Pocit je to úžasný. Mám obrovskou radost.
CIA ho dokonce i s Georginou
vzala do Ameriky na líbánky.
CIA všechno zaplatila. Tak přijeli do Ameriky
a celé to tam procestovali. Včetně Los Angeles a Disney Worldu.
OSN 13. LISTOPADU 1974
Ali Hasan Salameh organizoval
cestu Jásira Arafata do New Yorku za CIA.
Těžištěm diplomatického prosazení OOP byla OSN,
kam byl roku 1974 Jásir Arafat pozván na Valné shromáždění.
Arafatova přítomnost v OSN rozzuřila Izraelce,
kteří zasedání bojkotovali.
Jedna sionistická skupina tvrdila, že Arafat neodjede živý.
Nejenže přežil,
ale také si zajistil místo v historii OSN.
Přicházím k vám s olivovou ratolestí v jedné ruce
a puškou bojovníka za svobodu v druhé.
Nedopusťte, abych tu ratolest upustil.
TEL AVIV, IZRAEL
Do Izraele dorazily zprávy
o řadě komunikací
mezi Alim Hasanem Salamehem a CIA v Bejrútu.
Představa otevření komunikačního kanálu
mezi CIA a Alim Hasanem byla naprosto nepřijatelná.
Izrael to nesmírně rozčílilo,
protože byl jedním z jejich úhlavních nepřátel.
Izraelci chtěli Aliho Hasana Salameha zavraždit ze dvou důvodů.
Zaprvé chtěli zničit tajné spojení mezi Palestinou a Amerikou.
Věřili totiž, že by mohlo
narušit izraelsko-americké vztahy
a vyústit až uznáním Organizace pro osvobození Palestiny
ze strany Američanů.
Zadruhé Izraelci zabíjeli
všechny palestinské vůdce, kteří se jim dostali do rukou.
Šest let po Lillehammeru,
šest let po rozprášení Černého září,
měl nový premiér Menachem Begin pocit,
že záležitost není uzavřená.
Že tento muž může představovat nebezpečí
nejen pro Izrael, ale i pro mnoho dalších zemí.
Byl to terorista.
Byl to vrah.
Tak Begin vydal rozkaz.
„Najděte ho a zabijte.“
BEJRÚT, LIBANON 1978
Na vraždu Aliho Hasana Salameha
se připravovali tři agenti.
Pořád to měl na starost Kidon, oddělení Mosadu.
Agent X byl vyslán do Bejrútu sledovat Salameha.
Jeho úkolem bylo čistě jen shromažďování informací.
Měl se Salameha pokusit vysledovat.
Agent zjistil, že Salameh navštěvuje saunu
v hotelu Continental v Bejrútu.
Bylo to odpoledne
a zničehonic se ze sauny vyvalila oblaka páry
a následoval je úplně nahý muž.
Byl to Salameh.
Jako první Mosad zvažoval
možnost likvidace Salameha přímo v sauně.
Došli však k závěru, že by si to vyžádalo příliš mnoho obětí,
takže tuhle variantu zavrhli.
Až jednou se Salameh pustil do řeči
s naším izraelským agentem X.
Stali se tak dobrými přáteli, že si ho Salameh zval do bytu.
Chodil ven s Georginou a její sestrou.
Opravdu se sblížili.
A náš agent musel rozlišovat mezi přátelstvím
a cílem své mise.
A pak se rozhodli…
poslat ženu.
Jmenovala se Erika Mary Chambersová.
Mohla mít i další identity nebo používat různá jména,
o kterých vůbec nemusíme vědět.
Byla tou nejdůležitější osobou.
Byla to britská studentka.
Rozhodla se studovat v Izraeli.
A tam si ji vyhlédl Mosad.
Dostalo se jí dvouletého výcviku u Mosadu
a přesně zapadala do jejich potřeb.
Potřebovali agenty, kteří nemluvili izraelským slangem,
nevypadali jako Izraelci
a nepůsobili jako Židé.
Jejím úkolem bylo Aliho Hasana Salameha najít
a podílet se na jeho vraždě.
Přišel za ní Mike Harari a říká:
„Odjedeš do Bejrútu, kde budeš mít za úkol…
BÝVALÝ DŮSTOJNÍK TAJNÉ SLUŽBY MOSAD
…zabít člověka.“
BEJRÚT, LIBANON
A měla vizitku, na které stálo,
že pracuje pro dětskou charitu se sídlem v Ženevě.
MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ V BEJRÚTU
Po nějaké době potkala Aliho Hasana Salameha.
Bylo to náhodou v hotelu.
Erika si pronajala byt
v rohovém domě na ulici Madame Curie,
kde měla z okna dobrý výhled.
Touto ulicí
totiž minimálně dvakrát denně projížděl Salamehův konvoj.
Byla velice zvláštní.
Byla to podivínka. Krmila toulavé kočky na ulici.
Seděla, malovala a vyčkávala.
Salameh rozhodně nebyl bez ochrany.
Konvoj vedl
Land Rover plný palestinských teroristů
se samopaly a kalašnikovy.
Vzadu jelo další auto
s palestinským bodyguardem.
Salameh byl v autě rovněž obklopen bodyguardy.
Ale udělal tu největší chybu, jaké se tajný agent může dopustit.
Agent, kterému hrozí nebezpečí,
by nikdy neměl používat stejnou trasu,
když cestuje tam a zpět mezi dvěma místy.
Nikdy stejnou cestou.
Pokaždé jinudy.
Ale Salameh, ať už odjížděl z bytu, nebo se vracel,
jezdil vždy ulicí Madame Curie.
Každý den v poledne nasedl do auta
a jel domů na oběd za svou krásnou Georginou.
Sňatek s Georginou Rizkovou zkomplikoval Alimu Hasanovi život.
Okamžitě se stal celebritou a novináři,
obzvlášť ti libanonští,
ho všude pronásledovali.
Jednou na schůzi jsem na vlastní uši slyšel,
jak Abú Ammár
říká Alimu Hasanovi:
„Neměl bys žít s Georginou.
Je to proti všem bezpečnostním předpisům,
které sám dobře znáš.
Je to extrémně nebezpečné a bude tě to stát život.“
Atentát na Aliho Hasana Salameha
značně usnadnila skutečnost, že si vypěstoval rutinu.
Na základě nastřádaných informací
o Salamehově každodenním pohybu
byl stanoven plán. Tím bylo umístit na trasu
vozidlo Volkswagen, samozřejmě naložené výbušninami.
Když operace dostala zelenou,
jejímž cílem bylo odpálit vůz Aliho Hasana Salameha,
bylo nutné otestovat, jestli agentka dokáže zmáčknout tlačítko
přesně v milisekundu, kdy bude konvoj auto míjet.
Detonace musela být okamžitá.
Přinesli jí tranzistorové rádio,
což je rádio na všechno.
Ale když do určitého otvoru strčíte špendlík,
stane se z něj dálkové ovládání.
Stačilo stisknout tlačítko a mohla splnit rozkaz.
A zjistili, že ze všech lidí, co to zkoušeli,
je Erika nejlepší. Šlo jí to skvěle.
Agent X byl poslán z Bejrútu na jih Jordánska,
kde Mosad překročil hranice,
aby mu přivezl kus nábytku
plný výbušnin.
Naložil si ho do auta
a řídil zpět skrz Jordánsko,
Sýrii,
až do libanonského Bejrútu.
Auto měl za úkol odstavit
v jisté garáži, což udělal.
Izrael mezitím poslal do Bejrútu dva další agenty,
z nichž jeden byl expert na výbušniny.
Uprostřed noci
nainstalovali výbušniny do opěrky hlavy řidiče.
A pak tento Volkswagen
zaparkovali přímo pod okny Aliho Hasana Salameha.
V den 18. ledna 1979
jsem se zúčastnil schůze strany Katáib,
kde byl také Bašír Džamáíl.
BAŠÍR DŽAMÁÍL
Po skončení se mě Bašír zeptal:
„Jsi pořád v kontaktu s Alim Hasanem?
Je to náš přítel.“
Odpověděl jsem, že ano.
Chtěl, abych mu vzkázal, ať na sebe v nadcházejících dnech dává pozor,
ať se zbytečně neukazuje.
Považoval jsem to za důležité,
tak jsem požádal kolegu, který byl přítel Abú Hasana,
aby zašel za Georginou Rizkovou
a předal Hasanovi Bašírův vzkaz.
Ale Salameh jen mávl rukou a řekl:
„Takové tipy dostávám každý den. Už takhle dělám, co je v mých silách.
Chrání mě Alláh.“
Ráno dostal od CIA krátký vzkaz:
„Jdou po tobě Izraelci. Dávej si bacha.“
Bylo mu to jedno a stejně už bylo pozdě. Zbývalo mu pár hodin života.
22. LEDNA 1979 14:30
Erika Chambersová byla ve svém bytě.
A měla dálkové ovládání.
Najednou spatřila blížící se konvoj.
Když konvoj dělilo od Volkswagenu jen pár metrů,
stiskla tlačítko.
Jakmile zahnul za roh, uslyšeli jsme hlasitý výbuch.
Auto explodovalo a výbuch zabil osm nebo devět lidí.
Nevinných kolemjdoucích.
Všech pět bodyguardů přežilo.
Propuklo šílenství.
Služebná začala křičet: „Ali Hasan“.
Já doběhla na druhý balkón
a uviděla tu paniku v ulicích.
Oblékla jsem se a sešla dolů.
Ali Hasan Salameh byl se zraněními převezen do nemocnice.
Přišla k nám kamarádka
a zavrtěla takhle hlavou.
Pochopila jsem, že umřel.
Erika poté musela utéct.
Seběhla na ulici,
nastoupila do auta…
Byla vyděšená.
Ale musela dojet
na sever do křesťanské enklávy,
kde na ni čekala loď.
Dorazila do přístavu Džunija na severu.
Námořní pěchota ji naložila do člunu a odvezla na loď Flotila 13.
Erika se posadila na palubu.
Byl večer, slunce zapadalo
a ona si prohlížela nádherné nebe.
Z hor vyzařoval klid a ticho.
Řekla: „Tomu říkám závěr mise.“
Mike Harari už na ně čekal. Byl tam a vše sledoval.
Pro některé lidi v Bejrútu to byla jen další bomba.
Ale Mike Harari věděl, o co jde.
Když uviděl kouř, byl nadšený.
Nikdy na ten den nezapomenu,
protože jsem přišel o kamaráda.
Moje první reakce byla: „Vážně? Izraelci zavraždili Aliho Hasana?“
To je neobvyklé.
Jako první jsem samozřejmě zvedl telefon
a zavolal Jásiru Arafatovi.
A on řekl:
„Byl jsi jeho kamarád, měl tě rád.
Odpočívej v pokoji, hrdino.“
Jásir Arafat s velkými obtížemi dorazil do Bejrútu.
Zúčastnil se pohřbu Aliho Hasana Salameha
a samozřejmě nesl rakev. Přišly tisíce truchlících.
Z hlediska bezpečnosti je vražda Abú Hasana Salameha důkazem,
že je Mossad silný a schopný se dostat
do Libanonu a popravit významnou osobnost.
Pokud byl Mossad schopný zabít Aliho Hasana,
je pravděpodobné, že může zabít i ostatní.
Kvůli tomu bude muset několik palestinských vůdců
ze strachu zvýšit bezpečnostní opatření.
Důsledkem Salamehovy smrti
bylo především zpřetrhání kontaktů, které Salameh úspěšně navázal
s určitým počtem zahraničních mocností
na Středním východě a Západě.
Mosad přerušil řadu vazeb, které by mohly být pro Izrael nepříznivé.
Je to jeho práce.
Agent X následně dál operoval v Bejrútu
a Damašku. Dlouho a velmi úspěšně.
Nikdy to neskončilo.
Myslím, že každý premiér od Goldy až po mě to měl stejné.
Je to těžké rozhodnutí
nařídit svým agentům, aby někoho zabili.
Jsou to nebezpeční lidé.
Jednoho z účastníků mnichovského atentátu
zabili až v roce 1992.
Zhruba o 20 let později.
Dobrý večer, asi vás nepřekvapí, že dnešní zprávy
jsou i nadále poznamenané násilím.
Násilím v Paříži. Včera byl zastřelen palestinský vůdce.
Atef Bseiso, druhý muž bezpečnostních služeb OOP,
se vracel z večírku, když na něj začal střílet jeden nebo dva muži.
Palestinský vůdce na místě zemřel.
V noci před hotelem Meridian
byl Atef Bseiso zastřelen jedním nebo více lidmi.
Stříleli pravděpodobně zbraní s tlumičem a podařilo se jim utéct.
Dnes odpoledne Jásir Arafat okamžitě obvinil Mosad,
izraelskou tajnou službu, že stojí za útokem.
Dnes večer izraelské a palestinské zdroje potvrdily,
že Atef Bseiso byl jedním z organizátorů
bombového útoku na olympiádu v Mnichově v roce 1972,
který si vyžádal smrt 11 izraelských sportovců.
Atef Bseiso byl jedním z nejvyšších představitelů OOP.
Zůstává ale otázka, kdo měl na jeho vraždě zájem?
Věnovali tomu 20 let svědomitosti,
celkem 20 let preciznosti
a 20 let odhodlání.
Velmi srozumitelně dali najevo
všem lidem,
kteří měli v plánu ublížit izraelským cílům, co je čeká.
A přesně to byl cíl izraelské reakce
na masakr v Mnichově.
Před pár lety jsem jel do Mnichova na Connolly 31,
kde během olympijských her bydlela izraelská výprava.
Byl to pro mě šok
stát před tím domem.
Nebylo to lehké, protože to vyvolalo trauma.
Vyvolalo to velmi závažné trauma v paměti izraelské veřejnosti.
Po atentátu na Abú Hasana Salameha
bylo bezpečnostní spojení s Američany přerušeno.
Jejich tajný kanál byl zrušen,
dokud v roce 1988 neobnovili veřejný,
kdy ministr zahraničí George Shultz informoval Jásira Arafata,
že pokud se zřekne terorismu,
začnou s ním Spojené státy vyjednávat. Ale ne dřív.
Je to vůbec první dohoda,
kterou Palestinci s Izraelským státem podepíšou.
Během krátkého obřadu v Jeruzalémě si premiér Jicchak Rabin
pečlivě přečetl dopis od předsedy OOP Jásira Arafata.
A poté prolomil největší psychologickou bariéru
přetrvávající po celé generace.
Podepsal dokument o vzájemném uznání.
Mírová dohoda z Osla podepsaná ve Washingtonu v srpnu 1993
naznačila nový začátek vztahů mezi Izraelem a Palestinci.
Nabídla také první záblesk naděje
na konečnou mírovou dohodu mezi oběma stranami.
Vedení Izraele a Organizace pro osvobození Palestiny
dnes podepíšou prohlášení o zásadách prozatímní palestinské vlády.
Ukazuje cestu k usmíření
mezi dvěma národy, které poznaly hořkost vyhnanství.
Dost krve a slz. Dost!
V tomto příběhu je neuvěřitelné, že 23 let po atentátu
mi zavolali z UNESCO. Zeptali se: „Můžeš nám pomoct?
Dneska večer je první výročí mírové dohody z Osla.“
Hned se mi jako zázrakem podařilo sehnat všechny muzikanty a techniky
a přijeli jsme do Osla.
A hráli jsme před publikem,
před Šimonem Peresem a Arafatem, kteří mě neznali.
Nevěděli, kdo jsem.
A já hrál v zemi, kde mi zavraždili bratra.
Před lidmi, kteří svými funkcemi představovali to, kvůli čemu byl zabit.
Šimon Peres byl Izrael, Arafat Palestina.
A po koncertě vyšli Peres a Arafat na pódium
a potřásli si s námi rukama.
Přišlo mi to jako znamení osudu.
Odpustil jsem jim, protože odpuštění nám pomáhá růst.
Nejen společně, ale i jednotlivě. Popravdě nás to velmi dojalo.
Devátého května 1996 mě UNESCO jmenovalo zvláštním vyslancem pro mír.
A tak jsem jel hrát do Izraele, do Palestiny.
Vždycky jsem si myslel, že bychom mohli být takový malý most
přes bariéru, která mezi nimi stojí.
A tomu mostu se říká odpuštění.
VĚNOVÁNO VZPOMÍNCE NA 11 IZRAELSKÝCH SPORTOVCŮ
A TRENÉRŮ ZAVRAŽDĚNÝCH V MNICHOVĚ V ROCE 1972
ŠPIONÁŽNÍ OPERACE
Překlad titulků: Michael Novotný