OLYMPISK STADION MÜNCHEN, TYSKLAND
6. SEPTEMBER 1972
De fleste dage er der på dette stadion 80.000 ivrige friidræts-fans.
I dag kom de til en mindehøjtidelighed.
En times ceremoni for 11 atleter fra Israel,
der blev dræbt i går under palæstinensiske guerillaers forsøg på
at få løsladt arabiske fanger i Israel.
Det blev udført af Sorte September.
Vi måtte sætte en stopper for den organisation.
Operationen var en kombination af hævn, afskrækkelse
og et forsøg på at vise hele verden,
at dette ikke går ustraffet hen.
Mossad lavede en liste og sagde "okay". Og de begyndte at lede efter dem.
Efter det lykkedes at dræbe mange ledere af Sorte September,
fokuserede de på Ali Hassan Salameh.
Han var det primære mål.
Mossad havde udført næsten ufattelige og utænkelige bedrifter.
Lillehammer-operationen blev sat i gang, og den her var en operationel fiasko.
De dræbte det forkerte mål.
Seks år senere følte Menachem Begin, den nye premierminister,
at det var en uafsluttet sag.
Salameh var terrorist.
Han var snigmorder.
Begin giver ordren.
"Find ham og dræb ham."
CIA
FORTROLIGT
SPIONMISSIONER
OPERATION GUDS VREDE DEL 2
I de sidste 18 måneder er flere arabere på mystisk vis blevet
sprængt i luften eller skudt i europæiske hovedstæder.
Men da de kom til Lillehammer,
efterlod israelerne et ledespor af beviser bag sig.
To umaskerede mænd brugte .22 pistoler med lyddæmpere,
de samme våben, der blev brugt i mordet på arabere i Rom og Paris.
Fire dage før kom israelske attentatmænd til Lillehammer på sporet af Salameh,
araberen bag angrebet i München.
SAINT-TROPEZ, DEN FRANSKE RIVIERA FRANKRIG, JULI 1973
Dengang var jeg i Saint-Tropez.
Vi spillede på restauranter. Vi lavede musik.
Vi var på gaden. En betjent siger til mig:
"Du bør kontakte din familie Der var et problem derhjemme.
Der var et problem i Norge med Ahmed.
Men vi ved ikke, hvad der skete." De sagde, han var død.
Men vi troede, det var en bilulykke eller en naturlig årsag.
Han blev myrdet af efterretningstjenesten Mossad.
Han var min storebror. Han var en guide for os.
Han rejste så meget, at han en dag befandt sig i de skandinaviske lande.
Han skabte sig et liv der. Han mødte sin kone, Torill.
Han arbejdede og boede i Lillehammer.
Han var karatelærer.
Han var tjener.
Han havde ingen forbindelse med palæstinenserne. Slet ikke.
Det var derfor det, ud over tragedien, var en total misforståelse.
Da Ahmed Bouchikhi blev skudt, blev han skudt tæt på en park.
I parken var der et ungt par, der kyssede,
og de så bilen, der kørte.
Bilen var en hvid bil, og de så bilens nummerplade.
En gylden regel: Man bruger ikke den bil mere.
Men Dan Arbel havde købt nogle instrumenter til sig selv,
og de havde efterladt dem i bagagerummet.
Så dagen efter tog han bilen.
Og med ham er Marianne Gladnikoff.
Og i stedet for at tage toget til Oslo, som de skulle,
tager de bilen.
Og ikke nok med at de tager bilen,
Dan Arbel afleverer bilen til udlejningsfirmaet,
hvilket man aldrig gør.
Politiet anholder Dan Arbel og Marianne Gladnikoff.
De indrømmer alt.
Arbel led af klaustrofobi.
Han kunne ikke holde ud at være i et lukket rum.
Han var klar til at tale, hvis de åbnede døren.
Så de åbnede døren, og han talte.
Og han gav mange oplysninger om missioner
og navne på Mossad-ledere i Europa.
Han giver dem adressen på lejligheden,
hvor Sylvia Raphael og nogle andre medlemmer stadig venter.
Og politiet anholder dem.
Det var smertefuldt, for jo længere vi kom i historien,
jo mere forstod vi det ikke, for Mossad er en tjeneste,
der er kendt i hele verden.
Men i sidste ende
ikke immun over for fejl.
Heldigvis er nogle af dem blevet anholdt og dømt.
Det blev en utrolig statsaffære.
Udenrigsministeren har underrettet Israels ambassade i Oslo om,
at det ikke…
At det ikke er muligt at løslade fangerne
eller at tillade nogen at besøge dem.
Dan Arbel, Sylvia Raphael og Marianne Gladnikoff er i fængsel,
og der er en retssag.
HØJESTERET I NORGE
De samme sikkerhedsscener gentages hver dag.
De seks anklagede køres i retten under en tungt bevæbnet eskorte i dag
på sidste rejse før anholdelsen.
Anklageren, mr. Hakan Vika,
sagde, at mindst en af lederne var blevet pågrebet,
og han krævede domme på mellem seks og ni år
for medvirken til drabet.
Anklagemyndigheden hævdede, at Israels efterretningstjeneste, Mossad,
faktisk oprettede sin egen domstol for at håndtere arabisk terrorisme.
Men et mord var et mord og skulle behandles som det,
uanset hvem der gjorde det og hvorfor.
De blev dømt, og det tog lang tid
for Israel at forhandle deres løsladelse og få dem hjem.
Næsten alle i operationen får noget tid i fængsel i Norge.
Men inden for 22 måneder var de alle ude.
TIDLIGERE PREMIERMINISTER AF ISRAEL
Israel tog aldrig formelt ansvar for det,
men det stod klart mellem os og nordmændene, at vi gjorde det.
At Mossad gjorde det.
Som professionel er jeg stadig forvirret i dag
over den israelske operation mod en marokkansk statsborger,
som var tjener i Lillehammer i Norge, hvis eneste fejl var
at have en fysisk lighed med Ali Hassan Salameh.
Jeg kendte Ali Hassan Salameh lidt.
Det var helt utænkeligt, at denne unge, rige mand,
som kørte i smukke biler,
som havde et meget vigtigt offentligt liv i Beirut,
på underlig vis
ville have endt som tjener ved Polarcirklen og kørt på cykel
og levet et stille liv blandt nordmændene.
Der blev begået mange fejl.
Nogle af dem pga. den korte tidsplan,
fordi chefen for operationen var den samme Mike Harari,
som personligt ledte masser,
nok hundredvis af operationer med stor succes.
Men denne fejlede, stort set, og skabte en fejl og…
…uretfærdighed mod denne uskyldige marokkanske borger.
Det utrolige er, at Israel aldrig undskyldte.
Helt ærligt. Støder man ind i folk, siger man undskyld.
Hvis man dræber en ved en fejl, hvor er undskyldningen så? Det er enormt.
Min svigerinde kom aldrig over det. Hun levede med denne tragedie.
De fik hende til at skrive under på at tie.
UDEN AT INDRØMME ANSVAR UHELDIG DØD
Flere år efter
gik Israel med til at betale erstatning til hans familier.
Operation Guds Vrede blev straks stoppet.
Og alle blev bragt hjem. Og færdig.
Efter Lillehammer-hændelsen tilbød Zamir Golda at sige op.
Golda afviste det med det samme.
Hun sagde: "Der er en krig. En krig for at beskytte israelske liv.
Og i krig kan der ske fejl."
I Golda Meirs øjne blev vi kun angrebet, fordi vi er jøder.
Vi bliver kun angrebet på grund af en vedvarende afvisning af
at acceptere vores ret til at have en uafhængig stat i vores hjemland.
En del af den palæstinensiske terrororganisations strategi
var at angribe israelske mål i Israel og israelske mål i udlandet.
Derfor måtte Israel sende en besked til verdens jøder:
"Vi vil beskytte jer og jeres interesser."
Det er en del af eksistensgrundlaget for Israel.
Mordene på lederne af Sorte September
var en yderst vellykket mission.
I meget lang tid
var der ikke mere terror i den skala, vi så før i Europa
mod jøder og israelere.
Disse aktiviteter forårsagede forsinkelser i operationerne
og fik terroristerne til aldrig at sove i den samme seng om natten,
fordi de vidste, at hver af dem kunne blive berørt personligt,
og det forstyrrede arbejdet.
Ved at dræbe ti, elleve araber i Europa
ophørte Sorte September i april 1973 med at eksistere.
Men den eneste, der overlevede:
Ali Hassan Salameh.
Mærkeligt nok var han undsluppet alle angreb på lederne af Sorte September.
Abu Hassan er en af lederne af Sorte September.
Han er en af lederne, men han var ikke den øverste leder.
Jeg startede personligt i 60'erne
som præsident for det libanesiske Kataeb Partis elevorganisation.
ADVOKAT
TIDLIGERE LEDER AF KATAEB LIBANESISK KRISTENT PARTI
Derefter var jeg det første Kataeb-partimedlem, der mødte Arafat.
Og det startede kommunikation og venskab mellem os og Abu Hassan Salameh.
Hans personlighed er usædvanlig.
For det første var han den første, der opfandt pakkebomber.
Han sendte pakkerne til medlemmer af Mossad.
Mange af dem blev såret, og jeg tror, nogle endte med at dø.
Det andet, han var meget engageret i og arbejdede hårdt på,
var fly og at kapre fly.
Han kunne operere i Europa med brug af rørledninger
ved at ramme olieledningerne i Trieste, Italien.
Sorte September havde ingen adresse.
Jeg ved ikke, hvor stor Sorte September var.
Lad os sige 50 personer, og ledelsen ændrede sig.
JOURNALIST TIDLIGERE EFTERRETNINGSOFFICER
Jeg læste de fleste rapporter fra efterretningstjenester
og fra politiorganisationer, om PLO og Sorte September.
Jeg finder ikke Ali Hassan Salameh i den. Navnene er forskellige.
Måske var han så klog, at han aldrig kom.
Han var diplomat. Han var…
Han var i komitéen. Han var et af de synlige mennesker,
men ikke så synlig, at han var verdenskendt.
Hele verden kendte en fyr med et tørklæde.
Han hed Arafat. Sådan identificerede hele verden den palæstinensiske sag.
Og Ali Hassan Salameh så ikke blodtørstig ud.
Jeg kan ikke huske noget billede af ham med en Kalashnikov i hænderne.
VESTBEIRUT, LIBANON
Abu Hassan Salameh bosatte sig i Beirut
og etablerede de såkaldte "Eksterne Operationer",
hvis mission var at arbejde uden for de arabiske lande
og primært i Europa.
PLO'S HOVEDKVARTER
Abu Hassan Salameh blev chef for specialenheden,
som var ansvarlig for Yasser Arafats beskyttelse.
Den blev kaldt Force 17.
Han ville ikke rejse til udlandet…
Jeg mener til ikke-arabiske lande,
medmindre han havde Abu Hassan Salameh ved sin side.
Abu Hassan Salameh blev på dette tidspunkt
ligesom Arafats skygge.
Han plejede at give ham svære opgaver.
Yasser Arafat beordrede ham til at etablere en hemmelig kanal med CIA.
Men i 1973 var der lavet en aftale
mellem Israel og USA om,
at hver gang
den amerikanske regering
ville kontakte en hvilken som helst palæstinenser,
skulle de informere Israel på forhånd.
Han talte med mig om det i lang tid,
og jeg kunne ikke finde et svar,
indtil der var kidnapninger af amerikanere i Libanon
og forsøg på at sprænge amerikanske steder i luften.
Jeg bemærkede den nye situation og sagde, jeg tror,
at med hensyn til den amerikanske ambassades sikkerhed
og af alle amerikanere på libanesisk jord,
hvis du tog ansvaret for det,
og hvis vi informerede den amerikanske ambassade om,
at der er Force 17,
og at Force 17 er til rådighed
for alle amerikanere, der er kidnappede eller i fare,
så tror jeg, at amerikanerne vil blive påvirket af det
og vil starte et hemmeligt forhold med dig, enten direkte eller indirekte.
Senere udnævnte præsident Nixon Robert Ames.
Han fik ham til at skabe
en kommunikationskanal med palæstinenserne.
Robert Ames sagde til Abu Hassan Salameh i det første møde:
"Nu har du muligheden for at formidle
alle dine tanker og krav
til den amerikanske regering via dette link."
Yasser Arafat og selvfølgelig Abu Hassan Salameh
stræbte efter, at USA anerkendte PLO.
Det amerikanske CIA så selvfølgelig på Salameh.
De tænkte, han kunne blive en potentiel kilde
og en potentiel forbindelse,
en bagdør til Arafat og til Fatah.
Det lykkedes på et tidspunkt, hvor Salameh endda steg i graderne.
Han fulgte nu med Arafat med overalt.
Salameh giftede sig med verdens smukkeste kvinde.
Georgina Rizk, som blev Miss Universe.
Miss Rizk, tillykke med at blive Miss Universe.
Hvordan føles det nu at have kronen på?
Mange tak, for det første,
og jeg er virkelig glad. Jeg har det fint.
CIA tog ham og Georgina med på en tur,
en bryllupsrejse, til Amerika.
CIA betalte for alt, og de kom til Amerika, de to.
De var overalt, heriblandt i Los Angeles og Disney World.
DE FORENEDE NATIONER 13. NOVEMBER 1974
Det var Abu Hassan Salameh, der organiserede
Yasser Arafats rejse til New York med CIA.
Fokuspunktet for PLO's diplomatiske fremskridt har været FN,
hvor Yasser Arafat i 1974 blev inviteret til at tale til generalforsamlingen.
Arafats tilstedeværelse i FN gjorde israelerne vrede.
De boykottede mødet
og en zionistisk gruppe hævdede, at Arafat ville dø i New York.
Ikke nok med at Arafat overlevede, han sikrede sig en plads i FN's historie.
Jeg kommer med en olivengren i den ene hånd
og en frihedskæmpers pistol i den anden.
Lad ikke olivengrenen falde fra min hånd.
Nyheden begyndte at komme til Israel om,
at der var en række kommunikationer
mellem Abu Hassan Salameh og CIA i Beirut.
Princippet om at danne en kommunikationslinje mellem
CIA og Abu Hassan var helt uacceptabelt.
Israel var ekstremt vrede over det,
fordi han var en af deres værste fjender.
Israelerne ville myrde Abu Hassan Salameh af to grunde.
De ville bryde den hemmelige palæstinensisk-amerikanske forbindelse.
De troede, den hemmelige forbindelse
ville sabotere de israelsk-amerikanske forhold,
og ville føre til en amerikansk anerkendelse af PLO.
For det andet dræbte israelerne
de palæstinensiske ledere, der var under deres kontrol.
Seks år efter Lillehammer
og seks år efter enden på Sorte September
følte Menachem Begin, den nye premierminister,
at det var en uafsluttet historie.
At denne mand kunne være en fare for,
ikke blot Israel, men for mange andre lande.
Han var terrorist.
Han var snigmorder.
Begynd giver ordren:
"Find ham og dræb ham."
Der var tre agenter, der forberedte sig
på mordet på Ali Hassan Salameh.
Det var stadig Kidon, Mossad-afdelingen.
Agent X blev sendt til Beirut for at forfølge Salameh.
Hans mission var kun efterretning.
Han fik besked på at finde Salameh.
De fandt ud af, at Salameh var på vej til saunaen
i Continental Hotel i Beirut.
Det er en uventet tid på eftermiddagen,
og pludselig, ud af alle disse dampe og røg i saunaen,
dukker en mand op helt nøgen, og det er Salameh.
Mossad tjekker først muligheden for at dræbe Salameh i saunaen,
og så fandt de ud af, at der ville være mange ofre,
og de aflyste det på grund af det.
Og så begyndte Salameh at snakke med vores agent,
Agent X, den israelske agent,
og blev han ven, en nær ven, der besøgte ham i hans lejlighed.
De gik ud med Georgina og hendes søster.
De blev ret nære venner,
og denne fyr skulle adskille venskabet med Salameh
fra hans mål.
Og så beslutter de
at sende en kvinde.
Hun hed Erika Mary Chambers.
Hun havde måske flere identiteter eller brugte flere navne
og måske et falsk navn, vi ikke kender til.
Hun var den vigtigste person.
Hun var en britisk elev.
Hun besluttede sig for at studere i Israel.
Og i Israel blev hun bemærket af Mossad.
Hun fik to års Mossad-uddannelse,
og hun passede ind i billedet, de havde brug for.
De havde brug for agenter, der ikke brugte israelsk slang,
som ikke lignede israelere,
som ikke gav indtryk af, at de var jøder.
Hendes opgave var at finde Ali Hassan og være involveret i drabet på ham.
Mike Harari kommer til hende og siger: "Du skal til Beirut, og din mission bliver
at dræbe en mand."
Hun havde et visitkort, der viste, at hun arbejdede for
en børnevelgørenhed i Geneve.
Og efter et stykke tid mødte hun Ali Hassan Salameh
personligt ved et sammentræf på et hotel.
Erika lejer en lejlighed
på hjørnet af to gader, Madame Curie og en anden gade.
Fra hendes vindue er der udsigt over gaden,
rue Madame Curie,
hvor Salamehs konvoj passerer mindst to gange om dagen.
Hun er meget mærkelig og sær og fodrer vildkatte på gaden.
Hun sidder og maler og venter.
Han var bestemt beskyttet.
Foran ham var der
en Land Rover fyldt med palæstinensiske terrorister
med maskingeværer og Kalashnikov'er.
Bag bilen var der altid en anden bil med en palæstinensisk livvagt i bilen.
Der sad livvagter på hver sin side af Salameh.
Men han begik den største fejl en hemmelig agent, aldrig bør begå.
En hemmelig agent, der er i fare,
bør aldrig bruge den samme rute,
når han kører frem og tilbage fra en bestemt adresse.
Aldrig samme rute.
Altid en ny.
Men han kørte hele tiden ad rue Madame Curie
op til sit hjem og tilbage.
Hver dag, ved frokosttid
kørte han hjem i sin bil til frokost med den lækre Georgina.
Abu Hassans ægteskab med Georgina Rizk voldte ham et problem.
Abu Hassan kunne blive en mediestjerne, og journalisterne…
…især libanesiske journalister,
fulgte ham overalt.
Jeg var selv med til et møde engang.
Så jeg hørte Arafat
med mine egne ører sige til ham:
"Du burde ikke bo hos Georgina,
for det strider mod alle sikkerhedsregler,
du har lært,
og det er ekstremt farligt, og det bliver din død."
Operationen mod Ali Hassan Salameh
blev lettere, fordi Ali Hassan Salameh havde vaner.
Ud fra de dagligt akkumulerende informationer
om Abu Hassan Salamehs færden,
blev planen lagt, som var at placere en folkevogn
på det sted, som var fyldt med sprængstoffer.
Da de beslutter at udføre en operation,
hvor de vil sprænge Ali Hassan Salamehs bil i luften,
er en test at se, om krigeren kan trykke på en knap
lige i det millisekund, bilen kører forbi.
Det skal være meget præcist.
De giver hende en transistorradio,
som er en radio til alt.
Men når man putter en stift i hullet på en transistorradio,
bliver den til en fjernbetjening.
Og når man trykker på en knap, kan den udføre en ordre.
De fandt ud af, at af dem, der prøvede at gøre det,
er Erika den bedste. Hun er meget god til det.
Agent X sendes fra Beirut til det sydlige Jordan,
hvor de israelske Mossad-folk krydser grænsen
og giver ham et møbel,
der er fyldt med sprængstoffer.
Han lægger det i sin bil,
og han kører hele vejen gennem Jordan,
og så gennem Syrien
og så til Libanon og til Beirut.
Og han skal efterlade bilen
i en bestemt garage, hvilket han gør.
Israel har i mellemtiden sendt to andre agenter til Beirut,
hvoraf den ene er en stor sprængstofekspert.
Det er midt om natten,
og de anbringer sprængstofferne i nakkestøtten.
Og de parkerer folkevognen
lige under Ali Hassan Salamehs vindue.
Den 18. januar 1979
deltog jeg i et møde med Kataeb-partiet,
hvor Bachir Gemayel var til stede.
Da mødet var slut, spurgte Bachir mig:
"Har du stadig kontakt med Abu Hassan?
Han er vores ven."
"Jeg svarede: "Ja, det har jeg."
Han sagde: "Sig til ham, at han skal tage sig i agt for tiden
og ikke foretage sig for meget."
Jeg så det som en vigtig besked.
Jeg bad min kollega og ven, som var en ven af Abu Hassan,
om at tage hen til Georgina Rizk
for at informere Abu Hassan om, hvad jeg har hørt fra Bachir.
Han gjorde sådan med hånden og sagde:
"Jeg modtager sådan en nyhed hver dag, og jeg gør allerede det fornødne.
Allah er beskytteren."
Han modtog et lille stykke papir om morgenen fra CIA, hvor der stod:
"Israelerne er efter dig, pas godt på."
Han var ligeglad, og det var for sent. Han havde kun få timer igen.
Erika Chambers var i sin lejlighed.
Og hun havde en fjernbetjening.
Det var der, hun så bilen nærme sig, og det var en bilkortege.
Og få meter før bilkortegen nåede frem til folkevognen,
trykkede Erika på knappen.
Da han kørte om hjørnet, hørte vi en stor eksplosion.
Bilen var sprængt i luften. Otte, ni mennesker døde.
Andre forbipasserende, folk, der ikke var involveret.
Alle fem livvagter overlevede.
De gik amok.
Stuepigen begyndte at råbe: "Abu Hassan".
Jeg skyndte mig ud på den anden altan og så, der var panik i gaderne.
Jeg tog tøj på og gik nedenunder.
Abu Hassan Salameh blev såret og kørt på hospitalet.
En ven kom til huset
og nikkede hovedet sådan her,
og jeg forstod, at han var død.
Og nu skal Erika flygte.
Så hun løber ned.
Hun stiger ind i sin bil,
og hun er allerede bange.
Men nu skal hun køre bilen
mod nord til en kristen enklave,
hvor en båd venter på hende.
Hun ankommer til Port Jounieh nordpå.
De fører hende med en gummibåd til båden, Flotilla 13, flådekommandoen.
Og hun sidder på båddækket.
Det er aften, solen går ned,
og hun kigger op, og himlen er så smuk,
og bjergene er så rolige og stille.
Hun sagde: "Det er afslutningen på min operation."
Mike Harari ventede på dem. Han var der og så det.
Nogle folk i Beirut tænkte: "Okay, endnu en bombe,"
men Mike Harari vidste, hvad der foregik.
Og han så røgen, og han var så glad.
Jeg glemmer aldrig den dag, fordi jeg mistede en ven.
Min første reaktion var: "Virkelig? Myrdede israelerne Abu Hassan?"
Det er unormalt.
Selvfølgelig var min første reaktion
at tage telefonen og ringe til Yasser Arafat.
Og jeg hørte ham sige:
"Du var hans ven, og han elskede dig.
Hvil i fred, min helt."
Yasser Arafat formåede at rejse til Beirut med stort besvær.
Han deltog i Abu Hassan Salamehs begravelse
og bar selvfølgelig bar kisten, og der var tusindvis af sørgende.
Med hensyn til sikkerhed er mordet på Abu Hassan Salameh
et bevis på, at Mossad er stærkt og i stand til at bryde igennem
den libanesiske situation og henrette en fremtrædende person.
Hvis Mossad kunne dræbe Abu Hassan Salameh,
kan de sandsynligvis også henrette andre.
Derfor måtte flere palæstinensiske ledere
øge sikkerhedsforanstaltningerne af frygt.
Konsekvenserne af Salamehs død
var først og fremmest bruddet på de forbindelser, som Salameh
havde udviklet med et vist antal udenlandske magter
i Mellemøsten og Vesten.
Mossad ødelagde en række forbindelser, der kunne blive ugunstige for Israel.
Det er jo opgaven.
Agent X fortsatte med at operere i Beirut
og i Damaskus, meget vellykket i lang tid.
Det endte aldrig.
Jeg tror, at enhver premierminister fra Golda og mig havde det sådan.
Det er en svær beslutning
at beslutte at beordre dine operationelle fyre til at dræbe en.
De folk er farlige.
En af dem, der var involveret i mordet i München,
blev først dræbt i 92, cirka 20 år senere.
Godaften, I bliver nok ikke overraskede over, at nyhederne
stadig er præget af vold.
Vold i Paris. En palæstinensisk leder blev skudt i går aftes.
Atef Bseiso, nummer to i PLO's sikkerhedstjeneste,
var på vej hjem fra en middagsfest, da en, to mænd skød ham.
Den palæstinensiske leder døde straks.
Om aftenen foran Meridian Hotel blev Atef Bseiso skudt af en eller flere,
hvis våben nok havde lyddæmpere på. De formåede at flygte.
I eftermiddag anklagede Yasser Arafat straks Mossad,
Israels efterretningstjeneste, for angrebet.
I aften bekræftede israelske og palæstinensiske kilder,
at Atef Bseiso var en af folkene bag bombningen ved OL i München i 1972,
som kostede 11 israelske atleter livet.
Atef Bseiso var en højtstående embedsmænd i PLO.
Spørgsmålet er, hvem der ville have ham myrdet?
Vi ser på over 20 års flid,
20 års præcision,
tyve års beslutsomhed.
Dette er en meget klar besked
til alle derude,
der planlægger at skade israelske mål.
Det er vigtigheden af Israels reaktion på massakren i München.
For et par år siden tog jeg til München til Connolly 31,
hvor den israelske delegation boede under de olympiske lege.
Og det var et chok at stå der foran huset.
Det var ikke let at være der, fordi begivenheden var et traume.
Det er et meget alvorligt traume i Israels hukommelse.
Efter mordet på Abu Hassan Salameh
blev sikkerhedsforbindelsen afbrudt med amerikanerne.
Den hemmelige kanal blev afskåret,
indtil en offentlig kanal blev fornyet i 1988,
da den amerikanske udenrigsminister George Shultz informerede Arafat om,
at kun hvis han forsager terrorisme,
vil USA være klar til at forhandle med dem.
Det er den første aftale, underskrevet mellem palæstinensere og staten Israel.
Ved en ceremoni i Jerusalem læste premierminister Rabin
omhyggeligt brevet fra PLO-formanden Yasser Arafat.
Han brød de største psykologiske barrierer,
der har varet i generationer,
ved at underskrive en gensidig anerkendelse.
Fredsaftalen i Oslo, der blev underskrevet i Washington i august 1993,
var en ny start i forholdet mellem Israel og palæstinenserne.
Det gav også det første rigtige håb om en endelig fredsaftale mellem parterne.
I dag vil Israels ledelse og PLO
underskrive en erklæring om principper om midlertidigt palæstinensisk selvstyre.
Den viser vejen mod forsoning
mellem to folk, der begge har kendt eksilens bitterhed.
Nok med blod og tårer. Nok!
Og det utrolige i denne historie er, at 23 år efter mordet
fik jeg et opkald fra Unesco: "Hør, kan du hjælpe os?
I aften er første årsdag for fredsaftalen i Oslo."
På mirakuløs vis lykkedes det at finde alle mine musikere og teknikere,
og vi ankom i Oslo.
Og vi spillede foran publikum,
Shimon Peres og Arafat, der ikke kendte mig.
De vidste ikke, hvem jeg var, og jeg var, hvor min bror blev myrdet,
og spiller for folk, der i deres stilling repræsenterer det, han blev myrdet for.
Shimon Peres var Israel, Arafat er Palæstina.
Efter koncerten kom Shimon Peres og Arafat på scenen
og gav os hånden.
Jeg så det virkelig som et tegn på skæbnen.
Jeg tilgav, fordi tilgivelse hjælper os med at bygge,
og især med at genopbygge os selv. For vi var meget rørte.
Jeg blev udnævnt til Unesco's særlige fredsudsending den 9. maj 1996.
Så jeg spillede i Israel og i Palæstina.
Jeg har altid tænkt, at vi kunne være en lille bro
over den barriere, de har mellem dem.
Og denne bro kaldes tilgivelse.
DEDIKERET TIL MINDET OM DE 11 ISRAELSKE ATLETER
OG TRÆNERE, DER BLEV DRÆBT I MÜNCHEN I 1972
Tekster af: Pernille G. Levine