OLIMPIJSKI STADION MÜNCHEN, NJEMAČKA
6. RUJNA 1972.
Na ovom je stadionu obično 80 000 sportskih navijača.
Danas su došli na komemoraciju.
Jedan sat sjećanja na 11-oricu izraelskih sportaša
ubijenih jučer u neuspjelom pokušaju palestinskih terorista
da ishode slobodu za Arape zatočene u Izraelu.
To je izvršio Crni rujan.
Moramo stati na kraj toj organizaciji.
Operacija je bila kombinacija osvete i obeshrabrivanja.
Pokušaj da međunarodnoj zajednici pokažemo
da ovo neće proći nekažnjeno.
Mossad je napravio popis i dao zeleno svjetlo. Počeli su ih tražiti.
Nakon što su uspješno ubili mnoge vođe Crnog rujna,
fokusirali su se na Alija Hassana Salameha.
Bio je najtraženija meta.
Mossad je imao najnevjerojatnija i nezamisliva postignuća.
Pokrenuta je operacija Lillehammer,
ali ona je bila neuspješna.
Ubili su pogrešnog čovjeka.
Šest godina poslije novi premijer Menachem Begin
smatrao je da posao nije završen.
Salameh je bio terorist.
Bio je ubojica.
Begin je naredio.
„Nađite ga i ubijte.”
CIA
POVJERLJIVO
VRHUNSKI ŠPIJUNI
OPERACIJA BOŽJI GNJEV DRUGI DIO
U proteklih nekoliko mjeseci niz Arapa ubijeno je
pod čudnim okolnostima u europskim gradovima.
Ali u Lillehammeru su Izraelci
iz neobjašnjivog razloga za sobom ostavili niz tragova.
Muškarci bez maski rabili su pištolje kalibra .22 s prigušivačima,
iste kakvi su upotrijebljeni u ubojstvima u Rimu i Parizu.
Četiri dana prije izraelski ubojice
došli su u Lillehammer prateći trag Salameha
upletenog u napade u Münchenu.
SAINT-TROPEZ, AZURNA OBALA, FRANCUSKA SRPANJ 1973.
U to doba bio sam u Saint-Tropezu.
Nastupali smo po restoranima.
Svirali smo.
Policajac mi je na ulici pristupio i rekao:
„Javite se obitelji jer doma imate problema.
Dogodio se problem u Norveškoj s Ahmedom.
Ali ne znamo što se događa.” Rekli su nam da je mrtav.
Pomislili smo da je poginuo u nesreći ili zbog nekog prirodnog uzroka.
Ubila ga je tajna služba, Mossad.
Bio mi je stariji brat. Svima nam je bio uzor.
Puno je putovao i tako se našao u skandinavskim zemljama.
Ondje se skrasio. Upoznao je svoju suprugu Torill.
Radio je i živio u Lillehammeru.
Bio je učitelj karatea.
Konobario je.
Nije imao nikakve veze s Palestincima.
Nikakve.
Zato je za nas to bila nezamisliva tragedija.
Nismo ništa razumjeli.
Ahmed Bouchikhi ubijen je blizu parka.
U parku je mladi par vodio ljubav.
I vidjeli su auto koji je otišao.
Auto je bio bijel i vidjeli su registraciju.
Zlatno je pravilo da se tim autom više ne služiš.
Ali Dan Arbel kupio si je neke instrumente.
Ostavio ih je u prtljažniku auta.
Zato je idući dan otišao po taj auto.
S njim je bila Marianne Gladnikoff.
Umjesto da odu vlakom u Oslo kao što su trebali,
otišli su autom.
Ne samo da su otišli autom
nego je Dan Arbel otišao vratiti auto u agenciju za iznajmljivanje.
To se tako ne radi!
Policija je uhitila Dana Arbela i Marianne Gladnikoff.
Smjesta su priznali.
Arbel je imao problem. Bio je klaustrofobičan.
Nije mogao podnijeti skučen, zatvoren prostor.
Sve bi rekao, samo da otvore vrata.
Otvorili su vrata i sve je rekao.
I dao je mnogo informacija o zadacima,
kao i imena vođa Mossada u Europi.
Dao im je adresu stana
u kojem su još čekali Sylvia Raphael i još nekoliko članova.
Policija ih je uspjela uhititi.
Bilo je bolno. Priča se rasplitala i ništa nam nije bilo jasno.
Naime, Mossad je tajna služba
koja je poznata u cijelom svijetu.
Ali eto.
Nisu imuni na takve pogreške.
Na svu sreću, dio njih uhićen je i osuđen.
I to je postao državni skandal.
Ministar vanjskih poslova obavijestio je izraelsko veleposlanstvo u Oslu
da neće biti…
Da zatvorenici ne mogu biti oslobođeni
i da ih nitko ne smije posjetiti.
Dan Arbel, Sylvia Raphael i Marianne Gladnikoff u zatvoru su
i idu na suđenje.
NORVEŠKI VRHOVNI SUD
Prizori sigurnosnih mjera ponavljaju se svaki dan
dok šestero optuženih vode na sud pod oružanom pratnjom,
danas zadnji put prije prekida.
Javni tužitelj Hakan Vika
rekao je da je uhvaćen bar jedan vođa operacije.
Tražio je kaznu od šest do devet godina zatvora
za sudioništvo u ubojstvu.
Optužba tvrdi
da je izraelska obavještajna služba Mossad
ustanovila vlastiti sud radi arapskog terorizma.
No ubojstvo je ubojstvo i treba ga procesuirati
bez obzira na počinitelja i motiv.
Osudili su ih i Izraelu je trebalo dosta dugo
da postigne to da ih puste i vrate u zemlju.
Gotovo svi operativci neko su vrijeme odležali u norveškom zatvoru.
Ali pustili su ih u roku od 22 mjeseca.
BIVŠI IZRAELSKI PREMIJER
Izrael nikad nije službeno preuzeo odgovornost za to ubojstvo,
ali Norvežanima je bilo jasno da smo mi to učinili.
Da je to Mossad učinio.
Kao profesionalcu ni danas mi nije jasna
ta izraelska operacija protiv Marokanca
koji je bio konobar u Lillehammeru u Norveškoj,
a jedini mu je zločin bio taj što je sličio Aliju Hassanu Salamehu.
Poznavao sam Alija Hassana Salameha.
Bilo je posve nezamislivo da taj bogati mladić,
koji je vozio dobre aute
i imao iznimno bogat javni život u Bejrutu,
nekim čudnim obratom sudbine
završi kao konobar blizu Arktičkog kruga, vozi bicikl
i vodi miran život među Norvežanima.
Napravili su mnogo operativnih pogrešaka,
neke zbog vrlo kratkog roka koji su imali.
Naime, šef operacije bio je isti onaj Mike Harari
koji je osobno vodio mnogo desetaka,
a možda i stotina operacija vrlo uspješno.
Ali ova nije uspjela, to jest, bila je pogrešna
i nanijela je nepravdu nevinom državljaninu Maroka.
Nevjerojatno, Izrael se nikad nije ispričao.
Dajte!
Kad nekog trkneš na ulici, ispričaš se.
Dakle, ako nekog pogreškom ubiješ, gdje je isprika? To je velika stvar!
Moja šurjakinja nikad se nije oporavila.
Živjela je s tom tragedijom.
Morala je potpisati da neće govoriti o tome.
BEZ PRIZNAVANJA ODGOVORNOSTI SLUČAJNA SMRT
Godinama poslije Izrael je napokon
pristao platiti odštetu njegovoj obitelji.
750 000 KRUNA DANAS 500 000 DOLARA
TEL AVIV, IZRAEL 1973.
Operacija Božji gnjev smjesta je zaustavljena.
Sve su povukli natrag.
Nakon incidenta u Lillehammeru Zamir je Goldi ponudio ostavku.
Golda ju je smjesta odbila.
Rekla je: „Ovo je rat.
Rat za zaštitu Izraelaca.
A u ratu se događaju pogreške.”
Golda Meir je smatrala
da su nas napali samo zato što smo Židovi.
Napali su nas samo zato što su uporno odbijali
priznati nam pravo na vlastitu državu u drevnoj domovini.
Strategija palestinske terorističke organizacije
bila je da napada izraelske mete u Izraelu
i izraelske mete u inozemstvu.
Zato je Izrael morao poslati poruku svjetskoj židovskoj zajednici.
„Pomoći ćemo zaštititi vas i vaše interese.”
To je jedan razlog zašto Izrael postoji.
Ubojstva vođa Crnog rujna
bila su iznimno uspješna misija.
Vrlo mnogo godina
nije bilo terorizma kakvog smo prije vidjeli u Europi
protiv Židova i Izraelaca.
Te aktivnosti uzrokovale su zastoj u operacijama.
Teroristički vođe nikad ne bi spavali u istom krevetu
jer su znali da bi svatko mogao biti osobno napadnut
i to im je ometalo posao.
Ubojstvom desetorice-jedanaestorice Arapa u Europi
Crni je rujan u travnju 1973.
prestao postojati.
Ali preživio je jedino
Ali Hassan Salameh.
Nekim čudom izbjegao je svaki napad
koji smo izveli na vođe Crnog rujna.
Abu Hassan bio je jedan od vođa Crnog rujna.
Mislim, jedan od vođa, ali ne glavni.
Ja sam osobno počeo 60-ih
kao predsjednik studentske organizacije libanonske stranke Kataeb.
ODVJETNIK
BIVŠI VOĐA KATAEBA, LIBANONSKE KRŠĆANSKE POLITIČKE STRANKE
Nakon toga bio sam prvi član stranke koji je upoznao Jasera Arafata.
Time je počela komunikacija i prijateljstvo
između nas i Abu Hassana Salameha.
Bio je neobične naravi.
Prvo, on je izmislio paket-bombe.
Slao je te pakete članovima Mossada.
Mnogi od njih bili su ranjeni, a neki su i poginuli.
Drugo u čemu je bio vrlo predan i na čemu je radio
bile su otmice aviona.
Djelovao je u Europi na naftovodima.
Mete su mu bili naftovodi u Trstu u Italiji.
Crni rujan nije imao adresu.
Uopće ne znam koliko je Crni rujan bio velik.
Recimo da je brojio 50 ljudi, a vođe su se mijenjale.
NOVINAR I BIVŠI NJEMAČKI OBAVJEŠTAJAC
Pročitao sam većinu izvještaja obavještajnih službi i policije
o PLO-u i Crnom rujnu.
U njima nije bilo Alija Hassana Salameha. Sva su imena bila drukčija.
Možda je uspio nikad ne doći na radar.
Bio je diplomat.
Bio je u odborima. Bio je jedno od poznatih lica.
Nije bio toliko poznat da svi znaju za njega.
Svi su znali za tipa s maramom.
On se zvao Arafat. Njega su svi poistovjećivali
s palestinskom borbom.
Ali Hassan Salameh nije izgledao krvožedno.
Ne sjećam se ni jedne njegove fotografije s kalašnjikovom u ruci.
ZAPADNI BEJRUT, LIBANON
Abu Hassan Salameh smjestio se u Bejrutu
i osnovao tzv. vanjske operacije
čija je misija bila rad izvan arapskih zemalja,
uglavnom u Europi.
SJEDIŠTE PALESTINSKE OSLOBODILAČKE ORGANIZACIJE
Abu Hassan Salameh postao je šef specijalne jedinice
koja je štitila Jasera Arafata.
Zvala se Postrojba 17.
Ne bi putovao u inozemstvo,
to jest u nearapske zemlje
ako uz njega ne bi bio Abu Hassan Salameh.
Abu Hassan Salameh u tom je stadiju postao
nešto poput Arafatove sjene.
Davao mu je teške zadatke.
Jaser Arafat zadužio ga je da uspostavi tajni kanal s CIA-om.
Ali 1973. postojao je sporedni dogovor
između Izraela i SAD-a
da svaki put
kad američka vlada
želi kontaktirati nekog Palestinca,
prvo mora obavijestiti Izrael.
Dugo mi je pričao o tome
i ja nisam mogao naći rješenje
dok se nije dogodio niz otmica Amerikanaca u Libanonu
ili pokušaja podmetanja bomba Amerikancima.
Primijetio sam tu novu situaciju i rekao mu da mislim,
što se tiče sigurnosti američke ambasade
i svakog Amerikanca u Libanonu,
da ako on to preuzme u svoje ruke
te obavijestimo američku ambasadu
da postoji Postoji 17,
te da je Postrojba 17 na raspolaganju
svakom Amerikancu koji je otet ili u opasnosti,
smatram da će to utjecati na Amerikance
i stvorit će se tajno prijateljstvo s njime, ili izravno ili neizravno.
Poslije je predsjednik Nixon zadužio Roberta Amesa
da uspostavi komunikacijski kanal s Palestincima.
Robert Ames je Abu Hassanu Salamehu na prvom sastanku rekao:
„Sad imaš priliku reći
sva svoja razmišljanja i zahtjeve
američkoj vladi ovim kanalom.”
Jaser Arafat i Abu Hassan Salameh
obojica su željeli da Amerika prizna Palestinsku oslobodilačku organizaciju.
Američka CIA istražila je Salameha.
Shvatili su da bi mogao postati izvor
i veza,
nešto poput tajnoga kanala s Arafatom i Fatahom.
Uspjeli su u trenutku kad je Salameh još više napredovao u hijerarhiji.
Sad je pratio Arafata kud god je išao.
Salameh se oženio najljepšom ženom na svijetu,
Georginom Rizk, koja je postala Miss Universe.
Gđice Rizk, čestitam na naslovu Miss Universe.
Kako se osjećate sad kad nosite tu krunu?
Puno vam hvala. Prvo bih htjela reći
da sam jako sretna. Osjećam se sjajno.
CIA je poslala njega i Georginu na put,
na medeni mjesec u Ameriku.
CIA je sve platila i njih dvoje došli su u Ameriku.
Proputovali su je uzduž i poprijeko, bili su u Los Angelesu i u Disney Worldu.
UJEDINJENI NARODI 13. STUDENOG 1974.
Abu Hassan Salameh organizirao je s CIA-om
putovanje Jasera Arafata u New York.
UN je bio ključan za diplomatski napredak PLO-a.
Jaser Arafat pozvan je onamo da se obrati Općoj skupštini 1974.
Arafatov dolazak u UN razbjesnio je Izraelce.
Bojkotirali su sjednicu,
a cionisti su rekli da Arafat iz New Yorka neće otići živ.
Arafat ne samo da je preživio nego si je osigurao mjesto u povijesti UN-a.
Dolazim vam s maslinovom grančicom u jednoj ruci
i puškom borca za slobodu u drugoj!
JASER ARAFAT
Ne dopustite da mi maslinova grančica ispadne iz ruke.
TEL AVIV, IZRAEL
U Izrael su počele stizati vijesti
da postoji komunikacija
između Abu Hassana Salameha i CIA-e u Bejrutu.
Ideja da postoji komunikacijski kanal
između CIA-e i Abu Hassana bila je potpuno neprihvatljiva.
Izrael je bio strahovito ljut zbog toga
jer im je on bio jedan od najgorih neprijatelja.
Izraelci su htjeli ubiti Abu Hassana Salameha iz dva razloga.
Htjeli su prekinuti tajnu palestinsko-američku vezu.
Mislili su da će ta veza
sabotirati izraelsko-američke odnose
i dovesti do američkog priznanja
Palestinske oslobodilačke organizacije.
Drugo, Izraelci su ubijali
sve palestinske vođe koji bi im pali šaka.
Šest godina nakon Lillehammera,
šest godina nakon kraja Crnog rujna,
novi premijer Menachem Begin
smatrao je da je to nezavršen posao.
Da bi taj muškarac mogao predstavljati opasnost
ne samo za Izrael nego i za mnoge druge zemlje.
Bio je terorist.
Bio je ubojica.
Begin je izdao naredbu.
„Nađite ga i ubijte.”
BEJRUT, LIBANON 1978.
Tri agenta pripremala su
ubojstvo Alija Hassana Salameha.
To je bio Mossadov odjel Kidon.
Poslali su Agenta X u Bejrut da prati Salameha.
On je imao strogo obavještajni zadatak.
Trebao je pokušati naći Salameha.
Saznali su da Salameh ide u saunu
hotela Continental u Bejrutu.
U neočekivan popodnevni sat
iznenada se iz pare saune
pojavi potpuno gol muškarac.
To je Salameh!
Mossad je prvo istražio mogućnost da ubije Salameha u sauni.
Shvatili su da će biti puno kolateralnih žrtava
i zbog toga su odustali.
Tada je Salameh počeo razgovarati s našim agentom,
s izraelskim Agentom X.
Postali su bliski prijatelji i pozivao ga je u svoj stan.
Izlazili su s Georginom i njezinom sestrom
i veoma se zbližili.
Taj čovjek morao je razdvojiti svoje prijateljstvo sa Salamehom
i svoj cilj.
I onda su odlučili…
poslati ženu.
Zvala se Erika Mary Chambers.
Zacijelo je imala mnogo identiteta i rabila mnogo imena,
možda neko za koje mi ne znamo.
Bila je vrlo važna.
Bila je britanska studentica.
Odlučila je studirati u Izraelu.
A u Izraelu ju je uočio Mossad.
Mossad ju je obučavao dvije godine
i ona se uklopila u profil koji im je trebao.
Trebali su agente koji nemaju izraelski naglasak,
koji ne izgledaju kao Izraelci,
koji ne ostavljaju dojam da su Židovi.
Njezin je zadatak bio da nađe Alija Hassana Salameha
i sudjeluje u njegovom ubojstvu.
Došao joj je Mike Harari i rekao:
„Moraš u Bejrut i zadatak će ti biti…
da nekog ubiješ.”
BEJRUT, LIBANON
Imala je posjetnicu na kojoj je pisalo
da radi za ženevsku dobrotvornu udrugu za djecu.
Nakon nekog vremena upoznala je Alija Hassana Salameha
sasvim slučajno, u hotelu.
Erika je unajmila stan
na uglu dviju ulica, Ulice Madame Curie i još jedne,
a prozor joj je gledao
na Ulicu Madame Curie
kojom je bar dvaput na dan prolazio Salamehov konvoj.
Vrlo je čudna.
Neobična je. Hrani mačke na ulici.
Sjedi, slika i čeka.
Ne možete reći da nije imao zaštitu.
Sprijeda u konvoju
bio je Land Rover pun palestinskih terorista
sa strojnicama i kalašnjikovima.
Iza auta uvijek je bio još jedan auto
u kojem se vozio tjelesni čuvar.
Dvojica čuvara sjedili su u autu kraj Salameha.
Ali on je napravio najveću pogrešku koju tajni agent može napraviti.
Tajni agent koji je u opasnosti
nikad ne bi smio ići istim putem
kad ide na neku adresu ili se vraća s nje.
Nikad istim putem.
Uvijek drugim.
Ali on je išao uvijek istim putem kroz Ulicu Madame Curie
doma i natrag.
Svaki dan oko ručka
išao bi autom doma na ručak s divnom Georginom.
Brak Abu Hassana s Georginom Rizk stvarao mu je probleme.
Abu Hassan je zbog njega postao medijska zvijezda.
A novinari, osobito libanonski,
pratili su ga posvuda.
Jednom sam osobno došao na sastanak.
Vlastitim sam ušima čuo Abu Ammara
kako mu kaže:
„Ne bi trebao živjeti sa Georginom
jer je to protiv svih sigurnosnih propisa
koje si ikad naučio
i to ti je vrlo opasno jer će te ubiti.”
Operacija protiv Salameha
bila je utoliko lakša što je on imao navike.
Prema prikupljenim informacijama
o kretanju Abu Hassana Salameha
napravljen je plan da se postavi Volkswagenovo vozilo
puno eksploziva na određeno mjesto.
Kad odluče izvršiti operaciju
kojom će raznijeti auto Alija Hassana Salameha,
moraju testirati može li operativac pritisnuti gumb
točno u milisekundi kad auto bude prolazio.
Znači, treba biti vrlo precizan.
Donijeli su joj tranzistorski radio.
To je radio za sve.
Ali kad staviš iglu u rupu tranzistorskog radija,
radio postane daljinski upravljač.
I kad stisneš gumb, može izvršiti naredbu.
Otkrili su da od svih s kojima su to pokušali,
Erika to radi najbolje. Sjajno joj to ide.
Agenta X šalju iz Bejruta na jug Jordana
gdje Mossadovi ljudi prelaze granicu.
Donijeli su mu komad namještaja
pun eksploziva.
On ga je ukrcao u auto
i provezao se njime kroz cijeli Jordan,
pa kroz Siriju
i onda je došao u Libanon, u Bejrut.
Trebao je ostaviti auto
u određenoj garaži, što je i učinio.
Izrael je u međuvremenu poslao još dva agenta u Bejrut,
od kojih je jedan bio veliki stručnjak za eksplozive.
Usred noći
postavili su eksploziv u vozačev naslon za glavu.
Parkirali su Volkswagen
točno ispod prozora Alija Hassana Salameha.
Dana 18. siječnja 1979.
bio sam s članovima Kataeba na sastanku
na kojemu je bio i Bachir Gemayel.
Kad je sastanak završio, Bachir me upitao:
„Jesi li još u kontaktu s Abu Hassanom?
Naš je prijatelj.”
Odgovorio sam: „Da, u kontaktu smo.”
Rekao je: „Reci mu da se ovih dana čuva
i da se ne kreće previše.”
Smatrao sam to važnom porukom.
Zamolio sam kolegu i prijatelja, Abu Hassanovog prijatelja,
da ode Georgini Rizk
i kaže Abu Hassanu ono što sam čuo od Bachira.
Ovako je odmahnuo rukom i rekao:
„Takve vijesti čujem svaki dan i već poduzimam potrebne mjere.
Alah je zaštitnik.”
Od CIA-e je primio komadić papira na kojem pisalo:
„Izraelci te love, budi jako oprezan.”
Nije ga bilo briga i bilo je prekasno. Imao je još samo koji sat života.
22. SIJEČNJA 1979., 14.30 H
Erika Chambers bila je u svom stanu.
Imala je daljinski upravljač.
Ugledala je auto kako se približava. Imao je automobilsku pratnju.
Nekoliko metara prije nego što je povorka došla do Volkswagena,
Erika je pritisnula gumb.
Čim je skrenuo iza ugla, čuli smo veliku eksploziju.
Auto je eksplodirao. Poginulo je osmero-devetero ljudi,
prolaznika koji s time nisu imali veze.
Svih petorica čuvara preživjeli su. Poludjeli su.
Sluškinja je počela vikati: „Abu Hassan!”
Otrčala sam na drugi balkon i vidjela da je na ulici panika.
Obukla sam se i sišla.
Abu Hassan Salameh bio je ranjen i odvezli su ga u bolnicu.
Prijatelj je došao k nama doma
i ovako je kimao glavom.
Tada sam shvatila da je poginuo.
Sad je Erika trebala pobjeći.
Istrčala je van.
Ušla je u svoj auto.
Bojala se.
Napokon je mogla otići autom
na sjever, u kršćansku enklavu
gdje ju je čekao brod.
Došla je u luku Jounieh na sjeveru.
Odveli su je pomoćnim čamcem do broda mornaričke specijalne jedinice.
I sjela je na palubu broda.
Večer je, Sunca zapada.
Ona gleda oko sebe. Nebo je prelijepo,
a planine su spokojne i tihe.
I kaže: „Ovo je finale moje operacije.”
Mike Harari ih je čekao. Sve je promatrao.
Nekima u Bejrutu ovo je bila samo još jedna bomba.
Ali Mike Harari znao je što se događa.
Vidio je dim i bio je jako sretan.
Nikad neću zaboraviti taj dan
jer sam izgubio prijatelja.
Prva mi je reakcija bila: „Zar su Izraelci ubili Abu Hassana?”
To nije normalno.
Naravno, prva mi je reakcija bila
da nazovem Jasera Arafata.
Čuo sam da je rekao:
„Bio si mu prijatelj i volio te.
Počivaj u miru, junače.”
Jaser Arafat uspio je doputovati u Bejrut uz velike teškoće.
Bio je na sprovodu Abu Hassana Salameha
i nosio je lijes. Na ispraćaj su došle tisuće ljudi.
Što se sigurnosti tiče, ubojstvo Abu Hassana Salameha
bilo je dokaz da je Mossad jak i može se probiti
i ubiti istaknutu osobu u Libanonu.
Ako Mossad može ubiti Abu Hassana Salameha,
vjerojatno može i druge.
Zbog toga su mnogi palestinski vođe
iz straha morali ojačati mjere sigurnosti.
Posljedice Salamehove smrti
bile su, u prvom redu, prekid veza koje je Salameh stvorio
s određenim stranim silama
na Bliskom istoku i na Zapadu.
Mossad je prekinuo nekoliko veza koje bi mogle naškoditi Izraelu.
To mu je i zadaća.
Agent X nastavio je raditi u Bejrutu
i Damasku, vrlo dugo i vrlo uspješno.
Nikad nije prestalo.
Mislim da je svaki premijer između Golde i mene imao istu situaciju.
Teška je odluka
narediti svojim operativcima da nekog ubiju.
To su opasni ljudi.
Jedan koji je sudjelovao u ubojstvima u Münchenu
ubijen je tek 1992.,
dvadesetak godina poslije.
Dobra večer. Vjerojatno vas neće iznenaditi
da je glavna vijest opet nasilje. U Parizu.
Sinoć je ubijen palestinski vođa.
Atef Bseiso, drugi čovjek sigurnosnih službi PLO-a,
vraćao se s večere kad su se pojavili napadači i pucali.
Palestinski vođa smjesta je umro.
Usred noći pred hotelom Meridian
Atefa Bseisa ubili su napadači.
Vjerojatno su imali prigušivače i uspjeli su pobjeći.
Danas popodne Jaser Arafat za napad je smjesta optužio Mossad,
izraelsku tajnu službu.
Večeras su izraelski i palestinski izvori potvrdili
da je Atef Bseiso bio jedan od organizatora
bombaškog napada u Münchenu 1972.
kad je život izgubilo 11 izraelskih sportaša.
Atef Bseiso bio je visoki dužnosnik PLO-a.
Ostaje pitanje komu je bilo u interesu to ubojstvo.
Dakle, tu se vidi više od 20 godina marljivog rada,
dvadeset godina preciznosti,
dvadeset godina odlučnosti.
To je vrlo jasna poruka svakomu
tko planira napade na izraelske mete.
I zato je važna reakcija Izraela na krvoproliće u Münchenu.
Prije nekoliko godina otišao sam u München, u Ulicu Connolly 31
gdje je živjela izraelska delegacija tijekom Olimpijskih igara.
Za mene je bio šok
stajati pred tom kućom.
Nije bilo lako ondje stajati jer mi je taj događaj bio trauma.
Bila je to teška trauma u kolektivnom pamćenju Izraelaca.
Nakon ubojstva Abu Hassana Salameha
prekinuta je obavještajna veza s Amerikancima.
Tajni kanal prekinut je
sve dok se javni nije obnovio 1988.
kad je ministar vanjskih poslova SAD-a George Shultz obavijestio Jasera Arafata
da će SAD biti spreman za pregovore
tek kad se on odrekne terorizma.
Ovo je prvi sporazum u povijesti
između Palestinaca i izraelske države.
Na kratkoj ceremoniji u Jeruzalemu premijer Yitzhak Rabin
pažljivo je pročitao pismo predsjednika PLO-a Jasera Arafata.
Tada je, slomivši silnu psihološku barijeru
koja je trajala naraštajima,
potpisao dokument uzajamnog priznanja.
Mirovni sporazum iz Osla, potpisan u Washingtonu u kolovozu 1993.,
označio je nov početak u odnosima između Izraela i Palestinaca.
Ponudio je i prvu pravu nadu
u konačno primirje tih dviju strana.
Danas izraelsko vodstvo i Palestinska oslobodilačka organizacija
potpisuju Dogovor o privremenoj palestinskoj samoupravi.
Ona je smjer prema pomirenju
dvaju naroda koja su oba iskusila gorčinu progonstva.
Dosta je krvi i suza. Dosta!
U toj priči je nevjerojatno to što sam 23 godine nakon ubojstva
primio telefonski poziv od UNESCO-a. „Možete li nam pomoći?
Večeras je prva obljetnica sporazuma iz Osla.”
Nekim čudom smjesta sam našao sve svoje glazbenike i tehničare
i stigli smo u Oslo.
Svirali smo pred tom publikom.
Pred Peresom i Arafatom koji nisu znali tko sam.
Nisu znali tko sam,
a ja sam ondje gdje mi je ubijen brat
i sviram pred ljudima koji svojom funkcijom
predstavljaju ono zbog čega je ubijen.
Shimon Peres je Izrael, Arafat Palestina.
Nakon koncerta Shimon Peres i Arafat došli su na pozornicu
i rukovali se sa mnom.
Shvatio sam to kao znak sudbine.
Oprostio sam jer nam oprost pomaže da gradimo,
a osobito da sebe oporavimo. Zaista smo svi bili ganuti.
UNESCO me proglasio posebnim mirovnim izaslanikom 9. svibnja 1996.
I tako sam otišao svirati u Izrael, u Palestinu.
Oduvijek sam smatrao da možemo biti mostić
preko barijere koja ih je dijelila.
A taj mostić se, po mome mišljenju, zove oprost.
U SJEĆANJE NA JEDANAESTORICU IZRAELSKIH SPORTAŠA I TRENERA
UBIJENIH U MÜNCHENU 1972.
VRHUNSKI ŠPIJUNI.
Prijevod titlova: Ivan Zorić